Лі Бардуґо
Королівство шахраїв

ABBYY FineReader 12
«Лі Бардуґо. Королівство шахраїв»: ТОВ «Видавництво “Віват"»; Харків; 2020
ISBN 978‑966‑942‑282‑8

Аннотация 

Кримінальний геній Каз зі своєю бандою провернули смертельно небезпечне викрадення і мали б уже ділити чималі бариші, але ж їм знову випало виборювати свої життя, адже тепер тільки лінивий не прагне вивідати таємницю небезпечного наркотику юрди парем – власне, саме задля цього в Кеттердамі звідусіль зібралися могутні сили. Тож шістці покидьків знову доводиться ставати до боротьби, яка вирішить їхню долю і долю магії у світі Гриша.

Лі Бардуґо
Королівство шахраїв

Присвячується Голлі й Сарі, які допомогли мені збудувати;
Ноа, яка зробила так, аби встояли стіни;
Джо, завдяки якій змогла встояти і я.

Частина перша
Покинуті

1. Ретвенко

етвенко перехилився через шинквас і запхав носа до замацаної чарки. Віскі не зігрівало його. Ніщо не здатне зігріти тебе в цьому забутому всіма святими місті. А ще тут не уникнути мішанини смороду від кораблів, молюсків і мокрого каміння, від якої зводить судомами горло та яка, схоже, просочилася в усі його пори, наче Ретвенко з головою занурився в екстракт цього міста, схожого на найгірше у світі горнятко чаю.
Це був найпримітніший у Бочці – а тим паче в інших жалюгідних дірах на кшталт цієї – шинок‑сквот, затиснутий на першому поверсі найпохмурішого з усіх житлових будинків у нетрях, із вигнутими від непогоди й неякісної конструкції та почорнілими від камінної кіптяви балками; сам камін уже давним‑давно відмовився працювати через забитий будівельним сміттям комин. Підлога тут була вкрита тирсою, яка мала би всотувати пролите пиво, блювотиння та все інше, що вийшло з‑під контролю завсідників бару. Ретвенко замислився, скільки часу минуло відтоді, коли дошки підмітали до чистоти. Він іще глибше занурив носа до чарки, вдихаючи солодкий аромат поганого віскі. Від цього на очах виступили сльози.
– Тобі слід пити його, а не втягувати носом, – регочучи, порадив шинкар.
Ретвенко опустив склянку й крізь сльози подивився на чоловіка. Цей шинкар мав товсту шию й діжкоподібні груди – справжній здоровило. Ретвенко бачив, як він вижбурнув на вулицю не одного безпутного завсідника, але важко було сприймати його серйозно, коли він убирався за сміховинною модою молодиків із Бочки – у рожеву сорочку з рукавами, що мало не тріщали на велетенських біцепсах, і кричущу камізельку в червоно‑помаранчеву клітинку. Нагадує причепуреного м’якопанцирного краба.
– Скажи‑но, – попросив Ретвенко. Його керчинська від самого початку була не дуже, а після кількох чарок стала ще гіршою. – Чому місто так тхне старою зупою, як умивальник, повний посуду?
Шинкар засміявся.
– Це Кеттердам. Ти звикнеш до цього.
Ретвенко похитав головою. Він не хотів звикати до цього міста чи до його смороду. Його робота в Радника Уда була безглузда, але принаймні в тих кімнатах було сухо й тепло. Він був цінний найманець‑Гриша, тож йому забезпечували затишок і повний шлунок. Часом він проклинав Уда, нудьгуючи від своєї роботи провідника дорогих крамаревих вантажів морем, обурюючись умовами своєї угоди, дурнуватої домовленості, яку він уклав, аби втекти з Равки після громадянської війни. А тепер? Тепер він не може відігнати думки про майстерню гришників у маєтку Радника Уда. У каміні радісно палахкотів вогонь, житній хліб подавали з брусками масла й товстими кавалками шинки. По Удовій смерті Торговельна Рада Керчу дозволила Ретвенкові найматися в плавання, щоб виплатити борги після розірвання угоди. Гроші він отримував мізерні, але що ще йому залишалося робити? Він був гришник‑Верескун у чужому місті, без жодних навичок, окрім дару, з яким народився.
– Повторити? – запропонував шинкар, показуючи на Ретвенкову порожню чарку.
Чоловік завагався. Йому не слід кидати гроші на вітер. Якщо він розумно обходитиметься зі своїми мідяками, йому знадобиться ще один‑два рейси, щоб назбирати достатньо грошей, виплатити свій контракт і купити квиток до Равки в каюту третього класу. А більше йому нічого не потрібно.
Менше ніж за годину розпочнеться його чергування в доках. Прогнозували шторм, тож екіпаж розраховуватиме, що Ретвенко скерує повітряні потоки та спокійно поведе корабель до будь‑якого потрібного їм порту. Він не знав, куди саме, але йому до цього було байдуже. Капітан назве йому координати; Ретвенко напне вітрила або вгамує небеса. А потім забере свою платню. Утім, вітри поки що не здійнялися. Можливо, йому вдасться поспати на початку подорожі. Ретвенко стукнув по шинквасу й кивнув. А що ще було робити? Він заслуговує на дрібку затишку в цьому світі.
– Я не хлопчик на побігеньках, – пробурмотів він собі під ніс.
– А це що таке? – здивувався шинкар, наливаючи чергову чарку.
Ретвенко недбало відмахнувся. Цей чолов’яга, цей простуватий селюк ніколи його не зрозуміє. Він батрачив невідь для чого. На що сподівався? На додаткову монету в кишені? На теплий погляд гарненької дівчини? Йому нічого не відомо про здобуту в бою славу, про те, як це – бути шанованим.
– Ти равканець?
Попри невиразні, розмиті після віскі думки, Ретвенко насторожився.
– Чого питаєш?
– Та просто. Говориш як равканець.
Ретвенко наказав собі розслабитися. Чимало равканців тиняються Кеттердамом у пошуках роботи. Нічого в ньому не виказувало, що він Гриша. Від власної малодушності він сповнився відразою – до себе самого, шинкаря і цього міста.
Йому хотілося посидіти й насолодитися випивкою. У барі не було нікого, хто міг би накинутися на нього, і, попри шинкареві м’язи, Ретвенко знав, що легко зможе з ним упоратися. Але бувши Гришею, ти, навіть не поворухнувшись, напрошуєшся на неприємності. Ширилися чутки про нещодавні зникнення в Кеттердамі гришників – вони просто випаровувалися з вулиць чи власних будинків; можливо, їх скуповували работорговці й перепродавали тим, хто пропонував вищу ціну. Ретвенко не дозволив би цьому статися із собою – лише не тоді, коли він так наблизився до можливості заплатити за своє повернення до Равки.
Він перехилив свою чарку віскі, ляснув по шинквасу монетою та підвівся зі стільця. Чайових не залишив. Щоб заробляти на життя, потрібно працювати.
Прямуючи назовні, Ретвенко відчув, що ноги тримають його не дуже міцно і навіть вологе смердюче повітря не допомагає протверезіти. Він похнюпив голову й рушив у бік Четвертої Гавані, дозволяючи прогулянці освіжити мізки. «Ще два рейси», – повторював він собі подумки. Ще кілька тижнів у морі, ще кілька місяців у цьому місті. Він знайде спосіб стерпіти це. Ретвенко замислився, чи чекає на нього в Равці хтось із давніх друзів. Кажуть, молодий король роздає помилування, наче копійчані льодяники, палко прагнучи відновити Другу армію – військо гришників, винищене війною.
– Ще два рейси, – сказав він уголос, не звертаючись ні до кого, трамбуючи черевиками весняний туман. Як може бути так холодно й волого, коли рік уже добігає кінця? Жити в цьому місті – все одно що застрягнути під холодною пахвою крижаного гіганта. Він пройшов уздовж Ґрафканалу, здригнувшись від погляду на Острів Чорного Серпанку, що застряг між луками річки. Саме тут, у невеличких кам’яних будиночках вище від рівня води, керчинська шляхта колись ховала мерців. Через якусь примху погоди острів завжди ховався в мінливих туманах, і пліткували, що це місце населене привидами. Ретвенко пришвидшив крок. Він не був забобонним, – коли володієш такою силою, як у нього, немає сенсу боятися того, що може ховатися в затінку, – але кому подобається ходити повз цвинтар?
Він щільніше закутався в пальто і швиденько минув Гавенстраат, пильно стежачи за рухами в кожному звивистому провулку. Незабаром він повернеться до Равки, де зможе без страху розгулювати вулицями. Якщо припустити, що дістане помилування.
Ретвенко тривожно зіщулився під пальтом. Війна нацькувала гришників на інших гришників, і ті, на чийому боці він був, поводилися особливо жорстоко. Він убивав колишніх товаришів, цивільних, навіть дітей. Але зробленого вже не змінити. Королю Ніколаї потрібні солдати, а Ретвенко був дуже вправний солдат.
Верескун коротко кивнув охоронцеві, що ховався в невеличкій будочці біля входу в Четверту Гавань, і озирнувся через плече, переконуючись, що за ним не стежать. Він проклав собі шлях повз контейнери з вантажем у напрямку доків, знайшов потрібний причал і став у чергу, щоб зареєструватися в першого помічника капітана. Ретвенко впізнав його з минулих рейсів: цей чоловік завжди був роздратований і в кепському гуморі; із комірця пальта стирчала кощава шия. Він тримав товстий стіс паперів, і Ретвенко помітив багряну сургучеву печатку одного з членів Торговельної Ради Керчу. Ці печатки цінувалися в місті більше за золото, гарантували найкращі причали в гавані та привілейований доступ до доків. А чому радники мали таку повагу, такі переваги? Через мідяки. Тому що їхні делегації приносили Кеттердаму прибуток. У Равці, де елементи підкорювалися волі гришників, а країною замість штату крамарів‑вискочок керував справжній король, могутність вартувала більшого. Слід зізнатися, що Ретвенко намагався скинути королевого батька, але факт залишається фактом.
– Ми ще не найняли решту екіпажу, – відповів перший помічник капітана, коли Ретвенко назвався. – Можете погрітися в офісі начальника порту. Ми чекаємо на сигнал від Ради Потоків.
– Пощастило, – не вразившись, озвався Ретвенко. Він глипнув на чорний обеліск вежі, що неясно вимальовувався над гаванню. Якби існувала вірогідність, що велика й могутня Рада Потоків побачить його зі своєї сторожової вежі, він пояснив би їм кількома витонченими жестами, що саме про них думає. Імовірно, вони були гришники, але чи поворухнули хоча б пальцем, щоб допомогти іншим Гришам у місті? Щоб допомогти тим, кому не поталанило, тим, кому, можливо, потрібна була дрібка доброти? «Ні, вони не поворухнули пальцем», – відповів він сам собі.
Перший помічник капітана відсахнувся.
– Ґхезене, Ретвенко. Ти що, набрався?
– Ні.
– Від тебе тхне віскі.
Ретвенко шмигнув носом.
– Ну, випив трохи віскі.
– Іди просохни. Роздобудь собі десь кави або міцної юрди. Ця бавовна має дістатися до Дієрнгольму за два тижні, але ми не платитимемо тобі, щоб ти лікував похмілля в трюмі. Зрозуміло?
– Так‑так, – запевнив Ретвенко, зневажливо відмахуючись і вже рушаючи до офісу начальника порту. Але, відійшовши на кілька кроків, він клацнув зап’ястям. Крихітний смерч розвіяв папери, які перший помічник капітана тримав у руках, і поніс їх над доками.
– Дідько! – вилаявся той, видряпуючись на дерев’яний настил і намагаючись упіймати сторінки своєї декларації, перш ніж їх здує в море.
Ретвенко задоволено вишкірився, але його одразу накрило хвилею смутку. Серед чоловіків він був гігант, обдарований Верескун, видатний солдат, але тут він просто найманець, старий сумний равканець, що розмовляє ламаною керчинською і хильнув зайвого. «Вдома, – сказав він собі, – незабаром я буду вдома». Він дістане своє помилування і знову заявить про себе. Він воюватиме за свою країну. Він спатиме під дахом, який не протікає, і вбиратиметься в синю вовняну кефту, підбиту хутром срібної лисиці. Він знову стане Ємілем Ретвенком, а не цією жалюгідною тінню.
– Тут є кава, – повідомив службовець, показуючи на мідний кавнику кутку, коли Ретвенко зайшов до офісу начальника порту.
– А чай?
– Тут є кава.
«Ну й країна». Ретвенко налив собі повне горнятко чорного бруду більше для того, щоб погріти руки, аніж для чогось іншого. Він не зносив смаку кави і точно не міг пити її без добрячої дози цукру, що його начальник порту не вважав за потрібне запропонувати.
– Завітрило, – зауважив службовець, коли назовні від вітру, що посилювався, здригнувся й закалатав дзвін.
– У мене є вуха, – буркнув Ретвенко.
– Не думаю, що тут буде сильна буря, але коли ви вийдете з гавані...
– Помовч, – різко урвав його Ретвенко. Він схопився на ноги та прислухався.
– Що? – перепитав службовець. – Це...
Ретвенко притиснув до рота палець.
– Хтось кричить. – Звук пролунав із того місця, де стояв корабель.
– Це просто чайки. Незабаром зійде сонце, і...
Верескун підвів руку, і порив вітру відштовхнув службовця до стіни.
– Я сказав, помовч.
У службовця, що завис у повітрі, пришпилений до рейок, відвисла щелепа.
– Ти – той Гриша, якого вони найняли до екіпажу?
Заради всіх святих, невже Ретвенкові доведеться витягти з його легень повітря і задушити його, щоб він помовчав?
Крізь воскові вікна Верескун побачив, як із наближенням світанку засинів шматочок неба. А тоді почув, як пронизливо кричать чайки, шукаючи собі серед хвиль щось на сніданок. Мабуть, алкоголь скаламутив йому мозок.
Ретвенко опустив службовця на підлогу. Каву свою він розлив, але не хотів завдавати собі клопоту іншим горнятком.
– Казав я тобі, що нічого там не було, – обурився службовець, звівшись на ноги. – Не варто було так гарячкувати. – Він обтрусив із себе пилюку і знову вмостився за столом. – Я ніколи не зустрічав жодного із вас. Гришників.
Ретвенко фиркнув. Імовірно, зустрічав, просто не знав цього.
– Тобі платять за рейс кругленьку суму?
– Недостатньо кругленьку.
– Я...
Хай там що збирався сказати службовець, це одразу забулося, коли двері до кабінету вибухнули градом трісок.
Рука Ретвенка злетіла вгору, щоб затулити лице. Він пригнувся й покотився під прихисток службовцевого стола. У кабінеті з’явилася жінка – чорне волосся, золоті очі. Шуанка.
Ретвенко побачив прив’язаний під столом дробовик, до якого потяглася рука службовця.
– Вони прийшли по платню! – крикнув він. – Я не той, хто просто так віддасть платню.
Ретвенко здивовано спостерігав, як цибатий службовець підвівся, наче якийсь воїн‑месник, і відкрив вогонь. З усього, що було святим, ніщо так не мотивувало керчинців, як готівка.
Ретвенко нишком оглянув стіл і тієї ж миті побачив, як заряд дробовика влучив жінці простісінько в груди. Її відкинуло назад, і, наштовхнувшись на одвірок, вона сповзла на підлогу. Еміль відчув різкий запах горілого пороху й металевий присмак крові. Його шлунок сконфужено смикнувся. Уже давненько нікого не застрілювали у Верескуна на очах – та й було це тільки на війні.
– Я не той, хто віддасть платню, – задоволено повторив службовець.
Але, перш ніж Ретвенкові вдалося відповісти, шуанка схопилася закривавленою рукою за одвірок і звелася на ноги.
Еміль кліпнув. Скільки ж віскі він випив?
Жінка рушила вперед. Крізь рештки її пошматованої блузки Ретвенко бачив кров, шкіру з віспинами від картечі та блиск чогось, що скидалося на метал.
Службовець незграбно спробував перезарядити зброю, але жінка була занадто прудка. Вона вихопила дробовик із його рук і повалила чоловіка на землю, з неймовірною силою наминаючи йому боки рушницею. Потім відкинула рушницю вбік і перевела погляд своїх золотих очей на Ретвенка.
– Візьми платню! – крикнув він, відступаючи назад. Понишпорив у кишенях і кинув їй майже порожній гаманець. – Бери все, що хочеш.
Жінка злегка всміхнулася у відповідь – із жалем? Чи задоволенням? Ретвенко не знав. Але зрозумів, що прийшла вона зовсім не по гроші. Вона прийшла по нього. І не мало значення, чи вона работорговець, чи крамар, чи хтось геть інший. Вона зійдеться обличчям до обличчя із солдатом, а не з якимось зіщуленим слабаком.
Він скочив на ноги – м’язи відповіли на його вимогу спроквола – і став у бойову стійку. Перед собою вигнув дугою руки. Завив і посунув кімнатою вітер, жбурнувши в жінку стілець, потім стіл службовця, а потім кавник, що парував. Вона відбила всі ці предмети назад, майже не звертаючи на них уваги, наче відмахуючись від випадкового павутиння.
Ретвенко сфокусував свою силу і скинув уперед обидві руки, відчувши, як заклало вуха, коли впав тиск і вітер перетворився на грозовий фронт, що пульсував. Може, цю жінку не зупинити кулями. Подивимося, як вона впорається із розлюченою бурею.
Коли сильний вітер ухопив її та виштовхав у відчинені двері, жінка загарчала і схопилася за одвірок, намагаючись встояти.
Ретвенко засміявся. Він забув, як це приємно – битися. А потім Верескун почув позаду себе гучне «трісь» – звук, із яким цвяхи вирвалися на волю і відірвалося дерево. Він озирнувся через плече й побачив, як коротко змигнуло передсвітанкове небо. Стіна зникла.
Міцні руки вхопили його і притисли долоні до боків, не даючи можливості застосувати силу. Він підіймався й плив угору, внизу під ним зменшувалася гавань. Верескун побачив дах офісу начальника порту, тіло першого помічника капітана, що купою валялося серед доку, корабель, на якому Ретвенко мав відплисти, – його палуба перетворилася на мішанину зламаних дощок, біля уламків щогл стосами лежали тіла. Ті, хто атакував його, спершу побували тут.
Холодне повітря торкалося обличчя. Серце в скаженому ритмі гупало у вухах.
– Будь ласка, – заблагав він, коли вони злетіли вище, сам не певний, чого просить. Остерігаючись ворушитися занадто рвучко чи забагато рухатися, він вивернув шию, щоб подивитися на того, хто полонив його. Ретвенко видав наляканий стогін, щось середнє між схлипуванням і панічним скигленням тварини, що потрапила в пастку.
Чоловік, що тримав його, був шуанець; його чорне волосся було затягнуте тугим вузлом, золоті очі примружилися під стрімким натиском зустрічного вітру, а зі спини в нього стирчали і тріпотіли в небі два величезних крила на шарнірах, витончено виготовлених зі звивистої срібної філіграні й туго натягнутого полотна. Невже він був янгол? Чи демон? Якесь дивне механічне створіння, що ожило? А може, Ретвенко просто втратив глузд?
Летячи в руках свого викрадача, Еміль Ретвенко бачив далеко внизу тінь, яку вони відкидали на блискучу поверхню моря: дві голови, два крила, чотири ноги. Він перетворився на величного звіра, і все ж цей звір зжере його. Верескунові молитви обернулися на крики, але на них теж ніхто не відповів.

2. Вілан

о я тут роблю?»
Ця думка навідувалася до Віланової голови принаймні шість разів на день, відколи він зустрів Каза Бреккера. Але ніччю на кшталт цієї, ніччю, коли вони «працювали», вона наростала і спадала в його свідомості, наче нервовий тенор, що виспівує гами: «Щоятутроблющоятутроблющоятутроблю».
Вілан обсмикнув пруг свого небесно‑блакитного піджака, уніформи, яку носили офіціанти «Клубу купчастих хмар», і спробував прибрати невимушеного вигляду. «Думай про це, як про вечірку», – наказував собі. Він пережив незліченну кількість неприємних прийомів у батьковому маєтку. Цей нічим не відрізняється. Правду кажучи, буде навіть простіше. Жодної тобі незграбної розмови про твоє навчання чи про те, коли ти плануєш почати слухати університетські курси. Усе, що він мав робити, – стояти спокійно, виконувати Казові інструкції та вигадати, куди подіти руки. Схрестити перед собою? Дуже схоже на співака на концерті. Закласти за спину? Занадто по‑військовому. Він спробував просто тримати їх вільно з боків, але так теж було незручно. Чому він не звертав більше уваги на те, як стоять офіціанти? Попри Казові запевняння, що зала на другому поверсі сьогодні вночі належатиме їм, Вілан був переконаний, що будь‑якої миті до приміщення зайде справжній співробітник, тицьне в нього пальцем і закричить: «Самозванець!» Утім, Вілан і так більшість часу почувався самозванцем.
Ще й тиждень не минув, відколи вони дісталися до Кеттердама, і майже місяць, відколи покинули Дієрнгольм. Більшість цього часу Вілан був у Кувейовій подобі, але щоразу, коли він помічав своє відображення в дзеркалі або вітрині магазину, йому була потрібна довга мить, аби збагнути, що він не дивиться на незнайомця. Тепер це було його обличчя – золоті очі, широке чоло, чорне волосся. Його колишнє «я» стерлося, і Вілан не був певен, що знає людину, яка залишилася, – людину, яка стояла в зачиненій залі одного з найрозкішніших азартних барлогів Ліду, застрягши в черговій махінації Каза Бреккера.
Гравець за столом підняв свій келих, щоб йому налили ще шампанського, і Вілан кинувся вперед, полишивши свій пост біля стіни. Коли він узяв зі срібного відерця з льодом пляшку, руки тремтіли, але роки, проведені на батькових громадських заходах, мали свої переваги. Він принаймні знав, як правильно налити шампанське в келих, аби не потекла піна. Вілан майже чув глузливий Джасперів голос: «Ходові навички, крамарику».
Тепер він наважився глипнути на Джаспера. Стрілець сидів за столом, згорбившись над своїми картами. Він був убраний у поношену темно‑синю камізельку, гаптовану маленькими золотими зірочками, і потріпану сорочку, що аж сяяла білизною на тлі темно‑коричневої шкіри. Джаспер потер обличчя стомленою рукою. Вони грали в карти вже понад дві години. Вілан не міг сказати, чи Джасперова втома була справжньою, чи частиною вистави.
Він налив ще один келих, зосередившись на Казових указівках.
– Просто приймай у гравців замовлення і слухай одним вухом розмови Смеета, – пояснював Бреккер. – Це робота, Вілане. Виконай її.
Чому вони всі називали це роботою? Це не походило на роботу. Це скидалося на те, наче ти зашпортався і раптом виявив, що падаєш. Це скидалося на паніку. Тож Вілан придивлявся до деталей у кімнаті – він часто вдавався до цієї витівки, щоб заспокоїтися, коли приїжджав до якогось нового місця або коли його батько був в особливо кепському гуморі. Він проводив інвентаризацію візерунків зі зчеплених зірочок, із яких була викладена полірована підлога, мушлеподібних опуклостей люстри з дутого скла, зеленувато‑синіх шовкових шпалер, поцяткованих сріблястими хмаринками. Ніяких вікон, крізь які лилося б природне світло. Каз оповідав, що вікон немає в жодному з барлогів, де проводять азартні ігри, адже боси хочуть, щоб гравці втрачали відчуття часу.
Вілан спостерігав, як Каз учергове роздає карти Смеетові, Джасперові та іншим гравцям за круглим столом. Він був убраний у такий самий небесно‑блакитний службовий піджак, як і сам Ван Ек, долоні його були голі. Віланові довелося побороти бажання витріщитися на них. Річ була не лише в незвичності, неправильності вигляду Каза без рукавичок, а й у тому, що здавалося, наче його руками керує якийсь таємничий механізм. Відколи почав учитися малювати людей, Вілан став роздивлятися анатомічні ілюстрації.
Він добре розумівся на м’язах, на тому, як кістки, суглоби і зв’язки тримаються разом. Але Казові руки ворушилися так, наче їх створили лише для маніпуляцій картами: довгі білі пальці вигиналися в легкому ритмі й точно перемішували колоду скупими рухами. Каз переконував, що може контролювати будь‑яку колоду. То чому ж Джаспер аж так програвав?
Коли Каз пояснив цю частину плану в укритті на Чорному Серпанку, Вілан поставився до неї скептично, і спершу не лише в нього з’явилися запитання.
– Дай‑но мені збагнути, – сказала Ніна. – Твоя видатна схема пропонує відкрити Джасперові кредитну лінію та дозволити йому грати в карти з Корнелісом Смеетом?
– Смеетові подобаються високі ставки в «Ожині на трьох» і білявки, – повідомив Каз. – Тож ми дамо йому це. Я роздаватиму першу частину ночі, а потім на моє місце сяде Шпехт.
Вілан не дуже добре знав Шпехта. Той був колишнім військовим мореплавцем, членом Покидьків і керував їхнім кораблем до Льодового Двору й у зворотному напрямку. Якщо чесно, за щелепою із сивою порістю і татуюваннями, які вкривали половину Шпехтової шиї, Вілан бачив, що моряк дещо наляканий. Але навіть Шпехт мав упевнений вигляд, коли сказав:
– Я можу роздати карти, Казе, але я не можу контролювати колоду.
– І не треба. З тієї миті, коли ти сядеш за стіл, це буде чесна гра. Важливо втримати Смеета за столом до півночі. Ми ризикуємо втратити його, коли змінюватиметься круп’є. Щойно я встану, він замислиться про те, чи йому пограти в іншу гру, чи піти додому, тож вам усім потрібно робити що завгодно, аби його дупа міцно вкорінилася за столом.
– Я зможу із цим упоратися, – запевнив Джаспер.
Ніна лише насупилася.
– Звісно, а для другої частини цього плану я, мабуть, удам із себе дилера юрди парем. Хіба щось може піти не так?
Вілан не висловився би таким чином, але він погоджувався. Категорично. Їм варто тримати Джаспера подалі від барлогів з азартними іграми, а не заохочувати його любов до ризику. Але на Каза це не справило враження.
– Просто роби свою роботу і зачаровуй Смеета до півночі, – відповів він. – Ти знаєш, чим ми ризикуємо.
Вони всі знали: життям Інеж. І хіба міг Вілан із цим сперечатися? Щоразу, думаючи про це, він відчував гострий біль провини. Крамар Ван Ек сказав, що дасть їм сім днів на повернення Кувея Юл‑Бо, а потім візьметься катувати Інеж. Їхній час майже сплинув. Вілан знав, що не міг запобігти тому, що батько надурив їхню зграю і викрав Інеж. Він знав це, але все одно почувався винним.
– А що я маю робити з Корнелісом Смеетом після півночі? – поцікавилася Ніна.
– Спробуй умовити його провести з тобою ніч.
– Що? – засичав Матаяс. Рум’янець на його обличчі розквітнув аж до вух.
– Він не погодиться.
Ніна шмигнула носом.
– Ще й як погодиться.
– Ніно... – заревів Матаяс.
– Смеет ніколи не ошукує в картах і не зраджує власну дружину, – повідомив Каз. – Він такий самий, як половина аматорів, які, задерши носа, вештаються Бочкою. Більшість часу він поважний, безсумнівно чесний господар і п’є за вечерею півкелиха вина. Але раз на тиждень йому здається, що він вигнанець і рівня у своїй дотепності азартним гравцям Східної Клепки; при цьому він полюбляє тримати в обіймах чарівну білявочку.
Ніна відкопилила губи.
– Якщо він такий мораліст, чому ти хочеш, щоб я...
– Бо Смеет купається в золоті, і кожна дівчина із Західної Клепки, яка себе поважає, принаймні спробує.
– Мені це не подобається, – повідомив Матаяс.
Джаспер засяяв своєю зухвалою стрілецькою посмішкою.
– Правду кажучи, Матаясе, тобі багато чого не подобається.
– Затримайте Смеета в «Клубі купчастих хмар» із восьмої до півночі, – підсумував Каз. – Це чотири години гри, тож залишайтеся розумниками.
Ніна, безумовно, докладала всіх зусиль, і Вілан не знав, чи йому дивуватися, чи непокоїтися. Вона була вбрана в легку лавандову сукню, оснащену чимось на кшталт корсету, що підіймав її принади до запаморочливих висот; хоча Ніна схудла за час боротьби з парем, Смеетові ще залишалося чимало всього, що можна було помацати. Дівчина зручно влаштувала свій задок у нього на коліні, обійняла чоловіка рукою за плечі і щось мило цвірінькала йому на вухо, а її долоні пестили його груди і час від часу ковзали під піджак, наче гончак у пошуках смаколиків. Ніна переривалася лише для того, щоб замовити ще устриць або чергову пляшку шампанського. Вілан знав, що Серцетлумачниця може впоратися з будь‑яким чоловіком за будь‑яких умов, але не думав, що їй доведеться сидіти, напівоголеній, на протязі в гральній залі, улаштувавшись на колінах у якогось хтивого юриста. Зрештою, вона могла підчепити застуду.
Джаспер знову склав руки на грудях і протяжно роздратовано зітхнув. Він повільно програвав останні дві години. Робив обачні ставки, проте ані удача, ані Каз, схоже, не були цієї ночі на його боці. Як їм удасться втримати Смеета за столом, якщо в Джаспера закінчаться гроші? Чи стануть інші любителі високих ставок достатньою приманкою? Кілька таких екземплярів перебували в кімнаті, підпирали стіни, спостерігали за грою, і кожен сподівався урвати місце за столом, якщо хтось інший збанкрутує. Ніхто з них не знав, яку насправді гру веде Каз.
Нахилившись, щоб наповнити Нінин келих, Вілан почув Смеетове бурмотіння:
– Гра в карти схожа на дуель. Легенькі поколювання й ковзні уколи лише стають підґрунтям для фінального смертельного удару. – Він глипнув через стіл на Джаспера. – Цей хлопчисько вже залив кров’ю цілий стіл.
– Не знаю, як ти тримаєш ці правила простісінько в голові, – захихотіла Ніна.
Вочевидь задоволений, Смеет вишкірився.
– Це дрібниці в порівнянні з керуванням бізнесом.
– Як ти пораєшся із цим, я теж не можу уявити.
– Іноді я й сам не знаю, – зітхнув Смеет. – Це був складний тиждень. Один із моїх службовців не повернувся з відпустки, тож я застряг на місці через нестачу робочих рук.
Вілан мало не впустив пляшку, яку тримав, шампанське бризнуло на підлогу.
– Я плачу за те, щоб випити його, а не за те, щоб носити його на собі, хлопче! – гримнув Смеет. Він повитирав свої штани й пробурмотів: – Ось що виходить, коли наймаєш іноземців.
«Він має на увазі мене», – збагнув Вілан і поспіхом подався геть. Він не знав, як вчинити так, щоб реальність усмоктала його нові шуанські риси. Він навіть не розмовляв шуанською, і цей факт не турбував його, поки двійко шуанських туристів із мапою в руках не поцікавилися в нього про дорогу в Східній Клепці. Вілан запанікував, зобразив вигадливі тремтливі жести й пірнув до службового входу «Клубу купчастих хмар».
– Бідолашний малюк, – пожаліла Смеета Ніна, гладячи пальцями його рідке волосся й поправляючи одну з квіток, встромлених до своїх шовковистих білявих пасом. Вілан не був певен, чи вона насправді сказала Смеетові, що працює в Будинку «Сині квіти Сафо», але він однозначно мав так подумати.
Джаспер відкинувся на стільці, постукуючи пальцями по руків’ях своїх револьверів. Схоже, цей жест привернув Смеетову увагу.
– Разючі револьвери. Справжній перламутр у руків’ях, якщо не помиляюся, – озвався він тоном людини, яка рідко помиляється. – Я сам володію гарною колекцією вогнепальної зброї, хоча в ній немає нічого з лінійки новоземських магазинних револьверів.
– Ой, я так хотіла б побачити твій ствол, – сказала Смеетові Ніна, і Вілан глипнув на стелю, намагаючись не закочувати очі. – Ми збираємося сидіти тут цілу ніч?
Вілан спробував приховати збентеження. Хіба вони не збиралися втримати його тут? Але виявилося, що Ніна знала краще, оскільки Смеетове обличчя набуло досить упертого виразу.
– А тепер тихенько. Якщо я зірву великий куш, можливо, куплю тобі щось гарненьке.
– Я замовлю ще устриць.
– Ти ще не доїла цих.
Вілан помітив, як затріпотіли Нінині ніздрі, і подумав, що вона, напевно, набирається духу. Відколи Серцетлумачниця одужувала після боротьби з паремом, вона втратила апетит, і він не міг зрозуміти, як їй вдалося проковтнути майже дюжину устриць.
Тепер він дивився, як вона, здригаючись, проковтнула решту.
– Смакота, – спромоглася витиснути із себе Ніна, глипнувши на Вілана. – Давай‑но замовимо ще.
Це був знак. Вілан підскочив і підхопив велетенський таріль, повний льоду й порожніх мушель.
– Пані помирає від голоду, – зауважив Смеет.
– Устриці, міс? – запитав Вілан. Його голос прозвучав занадто тоненько. – Креветки з маслом? – занадто грубо.
– Вона візьме і те, і те, – дозволив Смеет. – І ще одну пляшку шампанського.
– Чудово, – зраділа Ніна з дещо зеленуватим виглядом.
Вілан поквапився через двері, що оберталися, до комори для прислуги. Там усе було вщент заповнене тарілками, скляним посудом, серветками й олов’яними баліями з льодом. Більшу частину дальньої стіни забирав невеличкий ліфт для замовлень, а біля нього був гучномовець у формі труби, що давав офіціантам можливість зв’язатися з кухнею. Вілан поставив тарілку з мушлями й льодом на стіл, а потім замовив на кухні устриць і креветок із маслом.
– Ой, і ще одну пляшку шампанського.
– Якого врожаю?
– Ух... того самого? – Вілан неодноразово чув, як батькові друзі теревенили про те, у які вина добре вкладати гроші, але не наважився вибрати рік.
Коли він повернувся до зали з Ніниним замовленням, Каз виходив з‑за столу. Він удав, наче струшує з рук пилюку – цим жестом круп’є повідомляють, що закінчили зміну. За стіл сів Шпехт. Довкола його шиї була зав’язана синя шовкова краватка, яка приховувала татуювання. Він струсонув манжетами і запропонував гравцям робити ставки чи забирати гроші.
Зникаючи в коморі, Каз ззирнувся з Віланом.
Ключовий момент. Згідно із запевняннями Каза і Джаспера, гравці часто вважають, що їхній успіх пов’язаний із круп’є, і припиняють гру, коли закінчується зміна.
Вілан занепокоєно дивився, як Смеет потягнувся і добряче плеснув Ніну по нижній частині спини.
– Непогано зіграли, – сказав він, глипаючи на Джаспера, який втупився у свою вбогу купку фішок, що залишилися. – Може, вдасться знайти десь іще жирнішу партію.
– Але мені щойно принесли їжу, – закопилила губи Ніна.
Вілан ступив на крок уперед, непевний, що сказати, але пам’ятаючи, що вони мусять затримати Смеета.
– Хочете ще чогось, сер? Чи можу я запропонувати ще щось вам і вашій дамі?
Смеет, не зважаючи на нього, і далі общупував Нінині сідниці.
– У Ліді є смачніша їжа та краще обслуговування, дорогенька моя.
Кремезний чоловік у смугастому костюмі наблизився до Смеета, знемагаючи від бажання сісти на його місце.
– Виходите з гри?
Смеет дружньо кивнув Джасперові.
– Схоже, що ми обидва виходимо, еге ж, друзяко? Нехай тобі більше пощастить наступного разу.
Джаспер не посміхнувся у відповідь.
– Я ще не закінчив.
Смеет кивнув на сумну Джасперову купку фішок.
– А здається, наче точно закінчив.
Джаспер підвівся і потягнувся за револьверами. Вілан стиснув руками пляшку шампанського, тоді як інші гравці позадкували від столу, готуючись вихопити власну зброю або пірнути в якесь прикриття.
Але Джаспер лише відчепив свій ремінь із револьверами й обережно поклав їх на стіл, турботливо погладивши пальцями їхні блискучі виступи.
– Скільки за це? – поцікавився стрілець.
Вілан намагався зазирнути йому в очі. Невже це було частиною плану? Та навіть якщо так, про що думає Джаспер? Він любить свої револьвери. Із таким самим успіхом він міг би відрізати собі руку й укинути її до каструлі.
Шпехт прокашлявся і сказав:
– «Купчасті хмари» – це тобі не ломбард. Ми приймаємо лише готівку і кредит від Ґеменсбанку.
– Я поставлю за тебе, – запропонував Смеет з удаваною байдужістю, – якщо це оживить гру. Тисячу крюґе за зброю?
– Вони коштують удесятеро більше.
– П’ять тисяч крюґе.
– Сім.
– Шість, та й те лише тому, що сьогодні я почуваюся щедрим.
– Ні! – вирвалося у Вілана. У залі запала тиша.
Джаспер холодно озвався:
– Не пригадую, щоб я просив вашої поради.
– Яка безцеремонність! – вигукнув Смеет. – Відколи це офіціанти втручаються в гру?
Ніна лихо зиркнула на Вілана, а Шпехт, не довіряючи власним вухам, сказав розгніваним тоном:
– Джентльмени, може, ми продовжимо гру? Робіть ваші ставки!
Джаспер підштовхнув револьвери на столі ближче до Смеета, а той у відповідь посунув до нього високий стіс фішок.
– Гаразд, – озвався стрілець, і його сірі очі поблякли. – Роздавай і на мене.
Вілан позадкував із‑за столу та якомога швидше зник у коморі. Тарілка з мушлями і льодом зникла, але там на нього чекав Каз. Він накинув на свій небесно‑блакитний піджак довгий помаранчевий плащ. Рукавички знову були на місці.
– Казе, – розпачливо озвався Вілан, – Джаспер щойно поставив свої револьвери.
– І скільки він за них отримав?
– Хіба це має значення? Він...
– П’ять тисяч крюґе?
– Шість.
– Добре. Навіть Джасперові не вдасться програти їх менш ніж за дві години. – Він передав Віланові плащ і маску, вбрання Сірого Чортеняти. – Ходімо.
– Я?
– Ні, той ідіот позаду тебе. – Каз узяв гучномовець і сказав: – Пришліть іншого офіціанта. Цей спромігся вилити шампанське на черевики великого цабе.
Хтось на кухні зареготав і відповів:
– Домовилися.
Уже за кілька миттєвостей вони спустилися сходами й вийшли через службовий вихід; костюми дозволяли їм пересуватися в натовпі Східної Клепки непоміченими.
– Ти знав, що Джаспер програє. Ти навмисне вчинив, аби так і сталося, – звинуватив Бреккера Вілан. Каз рідко користувався своїм ціпком, якщо вони вешталися тими частинами міста, де його могли впізнати. Але, попри його кривобоку ходу, Віланові доводилося бігти підтюпцем, щоб не відставати.
– Звичайно, вчинив. Я контролюю гру, Вілане, інакше я не плачу. Я міг вчинити так, щоб Джаспер виграв кожну роздачу.
– Тоді чому?..
– Ми були там не для того, щоб виграти в карти. Нам потрібно, щоб Смеет залишився за столом. Він дивився на ті револьвери майже так само закохано, як зазирав у Нінине декольте. А тепер він упевнений, що це вдала ніч для гри: навіть програвши, він гратиме далі. Хтозна, може, Джаспер навіть відграє свої револьвери.
– Сподіваюся, – зізнався Вілан, коли вони заскочили в переповнений туристами гребний човен і попрямували вздовж Клепки на північ.
– Ще б пак.
– Що це означає?
– Хтось на кшталт Джаспера виграє дві роздачі поспіль і вважає це вдалою серією. Урешті‑решт він програє, але це лише розпалює його голод до чергової роздачі. Ігрові будинки на цьому заробляють.
«Тоді навіщо змушувати його йти до грального лігва?» – подумав Вілан, але промовчав. І навіщо змушувати Джаспера віддавати щось, що так багато для нього важить?
Мусив існувати інакший спосіб утримати Смеета за столом. Але навіть ці запитання були неправильні. Справжнє питання було, чому Джаспер пішов на це, ані на мить не завагавшись? Можливо, він досі шукав Казового схвалення, сподіваючись знову заслужити його прихильність після того, як Джасперів промах призвів їх прямісінько до засідки в доках, через яку вони мало не наклали головами. А може, Джасперові потрібно було дещо більше за Казове пробачення.
«Що я тут  роблю?» – вкотре здивувався Вілан. Він помітив, що гризе великий палець, і змусив себе припинити це. Він тут заради Інеж. Вона неодноразово рятувала їхні життя, і він не збирався цього забувати. Він був тут, тому що розпачливо потребував грошей. А якщо була ще одна причина, висока цибата причина з надмірною жагою до азартних ігор, думати про неї просто зараз він не збирався.
Щойно діставшись околиць Бочки, Вілан із Казом позбулися своїх плащів і небесно‑блакитних піджаків та рушили на схід у напрямку району Зельвер.
Під темною аркою Гандельканалу на них чекав Матаяс.
– Усе чисто? – поцікавився Каз.
– Усе чисто, – повідомив велетень‑фієрданець. – Світло на горішньому поверсі Смеетового будинку вимкнули понад годину тому, але не знаю, чи спить прислуга.
– Він має лише покоївку, яка працює вдень, і кухаря, – пояснив Каз. – Занадто бідний, щоб тримати цілодобову прислугу.
– Як там...
– З Ніною все гаразд. Із Джаспером усе гаразд. З усіма все гаразд, крім мене, оскільки я застряг із купкою няньок‑скиглійок. Пильнуй далі.
Вілан сконфужено стенув плечима в бік Матаяса, що мав такий вигляд, наче збирався розтрощити Бреккерів череп об стіну, і поспішив за Казом уздовж викладеної бруківкою вулиці. Смеетів дім слугував йому також за бюро і розташовувався на темній вулиці, де пішоходів було обмаль. Уздовж каналу світилися ліхтарі, а в деяких вікнах мерехтіли свічки, але після того, як дзвони вибивали десяту, більшість поважних жителів цього району подавалися на боковеньку.
– Ми збираємося просто зайти через парадні двері?
– Краще роззуй очі, а не роззявляй пельку, – порадив Каз, блискаючи межі пальці відмикачками.
«Та роззув», – подумав Вілан. Але це було не зовсім так. Він оглядав розміри будинку, дьоготь на його шпилястому даху, троянди, що вже зацвітали в горщиках. Але він не дивився на будинок як на загадку. Із легким розчаруванням Вілан визнавав, що рішення було достатньо простим. Район Зельвер процвітав, але не був по‑справжньому заможний – таке собі місце, де живуть успішні ремісники, рахівники й правники. Хоча будинки тут були надійно збудовані й ошатні, з них розгортався краєвид на канал, проте вони тісно тулилися докупи і не мали просторих садів чи приватних причалів. Щоб дістатися до вікон горішнього поверху, їм із Казом довелося б залізти до сусіднього будинку й подолати не один, а два замки. Краще ризикнути із замком на парадних дверях, просто поводитися так, наче вони мають право там бути – навіть якщо замість ключів у Каза були відмикачки.
«Роззуй очі». Але Віланові не подобалося дивитися на світ так, як Бреккер. Щойно вони отримають свої гроші, йому ніколи більше не доведеться цим орудувати.
Ледве минула секунда, Каз натиснув на клямку – і двері розчахнулися. Тієї ж миті Вілан почув клацання пазуристих лап по твердому дереві й низьке гарчання: зграя Смеетових собацюр кинулася до дверей; білі зуби заблищали, а глибоко з грудей вирвався рик. Перш ніж вони збагнули, що це навідався не хазяїн, а хтось інший, Каз запхав до рота Смеетів свисток і дунув. Ніні вдалося стягнути його з ланцюжка, що його правник завжди носив на шиї, а потім запхнути під порожню устричну мушлю, яку Вілан хутко відніс на кухню.
Свисток не видав жодного звуку – принаймні такого, що почув би Вілан. «Це не спрацює», – подумав він, уявляючи, як заклацнуться на його горлі велетенські щелепи. Проте собацюри рвучко завмерли, налітаючи один на одного в збентеженому сум’ятті.
Каз іще раз дунув, губи вчасно склалися, видуваючи нову команду. Пси затихли й гепнулися на підлогу із незадоволеним скавчанням. Один навіть перекинувся на спину.
– І чому не можна так натренувати людей? – пробурмотів Каз, нахиляючись, щоб почухати псові живіт; пальці, вбрані в чорну рукавичку, погладили коротке хутро. – Зачини за собою двері.
Вілан послухався й закляк, притиснувшись до дверей спиною і не спускаючи пильного ока зі зграї слинявих собацюр. Весь дім тхнув собаками – вогким хутром, масними шкурами, теплим диханням, вологим від смороду сирого м’яса.
– Не любитель тварин? – запитав Каз.
– Я люблю собак, – озвався Вілан, – якщо вони не завбільшки з ведмедя. Вілан знав, що розкрити загадку Смеетового будинку було для Бреккера непросто. Каз міг зламати будь‑який замок та обхитрити будь‑яку систему сигналізації, але йому не вдавалося вигадати простий спосіб оминути Смеетових кровожерливих собацюр, який би не ставив їхній план під удар. Удень псів тримали на псарні, але вночі їм дозволяли вільно бігати будинком, поки Смеетова родина мирно спала в розкішно вмебльованих кімнатах на третьому поверсі, зачинивши сходи залізними ворітцями. Смеет власноруч вигулював псів уздовж Гандельканалу, тягнучись за ними, наче пузаті санчата в дорогому капелюсі.
Ніна радила отруїти собачу їжу. Смеет щоранку навідувався до м’ясника, щоб вибрати м’ясні обрізки для своєї зграї, і було б достатньо просто підмінити пакунки. Проте правник хотів, щоб собаки залишалися на ніч голодними, і годував їх уранці. Він би помітив, якби його дорогоцінні мазунчики цілісінький день були млявими, а вони не могли ризикувати й дозволити Смеетові залишитися вдома, щоб попіклуватися про собак. Він мусив провести вечір у Східній Клепці, й важливо було, щоб, повернувшись додому, він не знайшов там нічого невідповідного. Від цього залежало життя Інеж.
Каз замовив приватну залу в «Клубі купчастих хмар», Ніна пестощами витягла з‑під Смеетової сорочки свисток, і план поступово почав складатися докупи. Віланові не хотілося думати про те, до чого вони вдалися, щоб дізнатися, як подавати свистком команди. Він здригнувся, пригадуючи, як Смеет сказав: «Один із моїх службовців не повернувся з відпустки». І ніколи вже не повернеться. Вілан досі чув, як кричав той працівник, коли Каз розгойдував його, ухопивши за щиколотки і звісивши з верхівки Ганраат‑Пойнтського маяка. «Я хороший, – кричав він. – Я хороший». Такими були його останні слова. Якби він менше базікав, можливо, урятував би собі життя.
Тепер Вілан дивився, як Бреккер почухав за вухами пса, що пускав слину, і підвівся.
– Ходімо. Пантруй, куди стаєш.
Вони обійшли купу собачих тіл у передпокої й тихенько рушили сходами вгору. Вілан був знайомий із плануванням Смеетового помешкання.
Більшість торговців у місті дотримувалася тієї самої схеми: кухня і громадські приміщення на першому поверсі, бюро і склади – на другому, родинні спальні – на третьому. Дуже заможні будинки мали четвертий поверх – із приміщенням для прислуги. Хлопчиком Вілан провів чимало годин, ховаючись від батька в горішніх кімнатах власного будинку.
– Навіть не замкнено, – пробурмотів Каз, коли вони увійшли до Смеетового бюро. – Ці собацюри перетворили його на ледащо.
Каз зачинив двері й засвітив лампу, прикрутивши полум’я.
Під вікнами бюро, маючи на меті скористатися перевагами природного освітлення, вишикувалися три невеличкі столики: один Смеетів та два для його службовців. «Я хороший».
Вілан відігнав спогади і зосередився на полицях, що збігали від підлоги до самісінької стелі. Вони були заставлені гросбухами й коробками, напхом напханими документами; на кожній була охайна етикетка, що, як припустив Вілан, повідомляла ім’я клієнта чи назву компанії.
– Чимало простаків, – пробурмотів Каз, кидаючи погляд на коробки. – Натен Бореґ, той сумний малий нечестивець, Карл Драйден. Смеет пильнував інтереси половини Торговельної Ради.
Зокрема Віланового батька. Скільки Вілан може його пригадати, Смеет завжди був батьковим повіреним і керував його нерухомістю.
– З чого розпочнемо? – прошепотів Ван Ек.
Каз стягнув із полиць один грубий гросбух.
– Спочатку переконаємося, що твій батько нічого нового не придбав на своє ім’я. А потім пошукаємо записи на ім’я твоєї мачухи і твоє.
– Не називай її так. Еліс не набагато старша за мене. Та й батько не записав би майно на моє ім’я.
– Ти здивуєшся, на що лише не йдуть люди, щоб уникнути сплати податків.
Більшу частину наступної години вони провели, порпаючись у Смеетових теках. Вони дізналися все про Ван Екове громадське майно: фабрики, готелі, заводи, верф, заміський будиночок і ферму в південній частині Керчу. Але Каз був переконаний, що Віланів батько мусить мати приватні угіддя, місця, які він не заносить до публічних реєстрів, місця, де він переховує щось або когось, якщо не хоче, щоб це виявили інші.
Каз читав уголос імена й записи в гросбуху, ставлячи Віланові запитання і намагаючись знайти зв’язки між майном чи компаніями, які вони вже виявили.
Вілан знав, що нічого не винен своєму батькові, та все ж це здавалося йому зрадою.
– Ґельдспін? – запитав Каз.
– Бавовняна ткацька фабрика. Здається, у Зірфурті.
– Занадто далеко. Там він її не триматиме. Як щодо фірми «Найкраще»?
Вілан покопирсався в пам’яті.
– Гадаю, це консервний завод.
– Обидва підприємства практично друкують гроші, й обидва записані на Еліс. Проте великі джерела прибутку Ван Ек залишає собі – верф і силоси на Солодкій Жилі.
– Я ж тобі казав, – нагадав Вілан, марудячи ручкою промокашку, – мій батько довіряє перш за все собі й аж потім Еліс. Він би нічого не залишив на моє ім’я.
Каз лише відгукнувся:
– Наступний гросбух. Візьмімося до комерційної нерухомості.
Вілан припинив мазюкати ручкою.
– Там щось було на моє ім’я?
Каз відкинувся назад. Він мав майже войовничий вигляд, коли відповів:
– Друкарський станок.
Той самий старий жарт. Чому тоді він досі ранить? Вілан відклав ручку.
– Зрозуміло.
– Я б не назвав його витонченою людиною. «Ейл Комеді» теж записаний на твоє ім’я.
– Звісно ж, – озвався Вілан, жалкуючи, що його голос звучить так гірко. Ще один особистий жарт, яким може насолодитися його батько, – покинутий острів, на якому немає нічого, крім розбитого парку розваг, нікчемне місце для його нікчемного неписьменного сина. Можна було навіть не запитувати.
Поки хвилини одна за одною спливали, а Каз читав далі вголос, Вілан щоразу сильніше хвилювався. Якби тільки він міг читати, вони б упоралися з теками вдвічі швидше. Правду кажучи, він навіть знав би тоді батькові справи зсередини.
– Я тебе сповільнюю, – поскаржився він.
Каз розгорнув чергову пачку документів.
– Я точно знаю, скільки нам знадобиться часу. Яке було дівоче прізвище твоєї матері?
– На її ім’я нічого немає.
– Насмішив.
– Гендрікс.
Каз підійшов до полиць і обрав інший гросбух.
– Коли вона померла?
– Коли мені було вісім. – Вілан знову взявся за ручку. – Батькові справи погіршилися, коли вона пішла. – Принаймні так було в його спогадах. Місяці після материної смерті перетворилися на пляму смутку й мовчання. Він не дозволив мені піти на погребіння. Я навіть не знаю, де вона похована. До речі, чому ви, хлопці, так кажете? «Жодних плакальників, жодних погребінь»? Чому просто не сказати «хай щастить» або «бережи себе»?
– Ми не любимо завищених сподівань. – Казів палець у рукавичці пробігся колонкою чисел і закляк. Його погляд якусь мить перебігав туди‑сюди між двома гросбухами, а потім Бреккер рвучко згорнув шкіряну обкладинку. – Ходімо.
– Ти щось знайшов?
Каз коротко кивнув.
– Я знаю, де вона.
Вілан не думав, що напруга в різкому Казовому голосі йому примарилася. Бреккер ніколи не кричав так, як його батько, але Вілан навчився помічати ту низьку ноту, ту частинку чорної гармонії, яка заповзала до Казового тону, коли розвиток подій ставав небезпечним. Він почув її після сутички в доках, коли Інеж лежала, стікаючи кров’ю від Оуменового ножа, а ще тоді, коли Каз дізнався, що засідку на них влаштував Пекка Роллінз, і знову, коли Віланів батько ошукав їх. Він чув цю гучну й чисту ноту на верхівці маяка, коли службовець верещав про помилування.
Вілан спостерігав, як Бреккер приводить кімнату до належного вигляду. Він посунув конверт трохи лівіше, засунув шухлядку найбільшої картотеки трохи далі, ретельно відсунув стілець назад. Упоравшись із цим, він окинув кімнату поглядом, потім висмикнув із Віланових долонь ручку й обережно поклав її на місце на столі.
– Порядний злодій діє, як порядна отрута, крамарику. Він не залишає жодного сліду. – Каз задув лампу. – Твій батько часто вдається до благодійності?
– Ні, він віддає десятину Ґхезенові, але каже, що благодійність краде в людини шанс на чесну працю.
– Гаразд, останні вісім років він жертвує на Церкву Святої Гільди. Якщо хочеш віддати шану матері, це, напевно, найкраще місце, з якого можна почати.
Вілан тупо витріщився на Каза в похмурій кімнаті. Він ніколи не чув про Церкву Святої Гільди. А ще він не знав, щоб Нечисторукий колись ділився хоча б дрібкою інформації, яка йому ні до чого.
– Що?..
– Якщо Ніна й Джаспер добре впоралися зі своєю роботою, Смеет незабаром буде вдома. Ми не можемо бути тут, коли він повернеться, інакше увесь наш план полетить під три чорти. Ходімо.
Віланові здалося, що його гепнули гросбухом по голові, а потім наказали забути про це.
Каз відчинив двері. Вони обидва різко заклякли.
З‑поза Казового плеча Вілан побачив на сходовому майданчику маленьку дівчинку, яка спиралася на спину однієї з огрядних сірих собацюр. Їй було приблизно п’ять років, з‑під пругу фланелевої нічної сорочечки виднілися голі пальці.
– Ох, Гхезене, – прошепотів Вілан.
Каз вийшов у коридор і причинив за собою двері. Вілан затримався в темному бюро, непевний, що йому слід чинити, і наляканий тим, до чого може вдатися Бреккер.
Дівчинка підвела на Каза бездонні очі, а потім витягла з рота великий палець.
– Ти працюєш на мого та?
– Ні.
Вілана знову охопили спогади. «Я хороший». Вони влаштували засідку на службовця, коли той виходив зі «Звіринця», і витягли його на верхівку маяка. Каз тримав чоловіка за щиколотки, і той обмочився, волаючи й благаючи про помилування, перш ніж нарешті вибовкав їм команди для Смеетового свистка. Бреккер уже збирався витягти його назад, коли службовець став пропонувати йому різні речі: гроші, номери рахунків Смеетових клієнтів, а потім сказав: «Я володію інформацією про одну з дівчат у „Звіринці“, про новоземку».
Після цього Каз зупинився.
– Що ти на неї маєш?
Тоді Вілан уже почув її, низьку небезпечну попереджувальну нотку. Але службовець не знав Бреккера, не розпізнав небезпеки в шорсткому скрипінні його голосу. Він думав, що знайшов, де натиснути, що знайшов щось, потрібне Казові.
– Один із клієнтів дарує їй коштовні подарунки. Вона збирає гроші. Тобі відомо, як учинила Павич з останньою дівчиною, яка щось від неї приховувала?
– Мені відомо, – сказав Каз, і очі його зблиснули, як лезо небезпечної бритви. – Цьоця Гелін забила її до смерті.
– Казе, – спробував Вілан, але службовець не вгавав.
– Просто там, у салоні. Та дівчина знає, що їй гаплик, якщо я розповім. Вона зустрічається зі мною безкоштовно, аби я тримав язика за зубами. Вона пускає мене всередину. І тебе пустить, і твоїх друзів. Зробить усе, що ти захочеш.
– Якщо Цьоця Гелін дізнається, вона вб’є твою новоземку, – попередив Каз. – Зробить її прикладом для інших дівчат.
– Так, – нетерпляче задихався службовець. – Вона зробить усе, що тобі заманеться, будь‑що.
Каз повільно став послаблювати хватку на чоловікових ногах.
– Це жахливо, хіба ні? Знати, що хтось тримає твоє життя у своїх руках. 
Коли службовець зрозумів свою помилку, його голос злетів іще на октаву:
– Вона просто шльондра, – закричав він. – Вона знає, що до чого. Я хороший. Я хороший!
– У Кеттердамі немає хороших людей, –  зауважив Каз. – Їм не підходить тутешній клімат. – А тоді Бреккер просто відпустив ноги службовця.
Вілан здригнувся. Крізь щілину у дверях він бачив, як Каз присів навпочіпки, щоб зручніше було дивитися дівчинці в очі.
– Як звуть цього великого хлопчину? – поцікавився Бреккер, кладучи руку на поморщену собачу шию.
– Це Маестро Загроза.
– Він такий?
– Він дуже гарно виє. Та дозволив мені назвати його, коли він був цуциком.
– Маестро Загроза – твій улюбленець? – запитав Каз.
Схоже, дитина замислилася, а потім похитала головою.
– Найбільше я люблю Герцога Аддама фон Срібногузика, потім Рильце‑В‑Пушку і аж потім Маестро Загрозу.
– Приємно знати це, Ганно.
Дитячий ротик розтулився маленькою літерою «О».
– Звідки ти знаєш, як мене звуть?
– Я знаю всі дитячі імена.
– Знаєш?
– О, так. Альберт живе в сусідньому будинку, а Гертруда на Аммберстраат. Я живу під їхніми ліжками і за стінками шаф.
– Я знала це, – видихає дівчинка із сумішшю страху й тріумфу в голосі. – Мама казала, що там нічого немає, але я знала. – Вона нахиляє голівку набік. – Ти не схожий на чудовисько.
– Я розповім тобі таємницю, Ганно. Насправді погані чудовиська ніколи не схожі на чудовиськ.
Тепер у маленької дівчинки затремтіла губа.
– Ти прийшов, щоб з’їсти мене? Та каже, що чудовиська їдять дітей, які не лягають у ліжко, коли їм кажуть.
– Їдять. Але я не буду. Не сьогодні. Якщо ти зробиш мені дві послуги. – Його голос спокійний, майже гіпнотичний. Він грубо рипить, наче лук, який занадто щедро намастили каніфоллю. – По‑перше, ти мусиш податися до ліжка. А по‑друге, ти мусиш нікому ніколи не розповідати, що бачила, особливо твоєму та. – Він нахилився вперед і грайливо смикнув Ганну за кіску. – Тому що, якщо скажеш комусь, я переріжу горло твоїй мамі, а потім твоєму батькові, а потім повирізаю серця всім цим милим слинявим песикам. А Герцога Срібногузика залишу наостанок, щоб ти знала, що все це твоя провина. – Личко дівчинки побілішало, як мереживо на комірці її нічної сорочки, очі яскраві, наче два молодих місяці, та круглі. – Ти зрозуміла? – Вона несамовито закивала, підборіддя затремтіло. – Ну‑ну, не треба плакати. Чудовиська бачать сльози, і вони тільки покращують апетит. Біжи до ліжечка і забери із собою цього ні на що не здатного Маестро Загрозу.
Дівчинка швидко позадкувала, минаючи сходовий майданчик, і побігла вгору сходами. Діставшись до середини сходів, вона кинула на Каза наляканий погляд. Хлопець підійняв до вуст один палець, затягнутий у рукавичку.
Коли дитина зникла, Вілан прослизнув у двері та рушив донизу сходами, назирці за Казом.
– Як ти міг щось таке їй сказати? Вона ж просто дитина.
– Ми всі колись були дітьми.
– Але...
– Мені залишалося тільки це або переламати їй шию і вдати, наче вона впала зі сходів, Вілане. Гадаю, я виявив надзвичайну стриманість. Рухайся.
Вони проклали собі шлях серед решти псів, що валялися на підлозі в передпокої.
– Неймовірно, – зауважив Каз. – Вони, напевно, могли б так пролежати цілу ніч. – Він дунув у свисток, і собацюри підскочили, притисли вуха, приготувавшись охороняти будинок. Коли Смеет повернеться додому, все буде як слід: пси вештаються першим поверхом; недоторкане бюро на другому; дружина затишно дрімає на третьому поверсі, і донька вдає те саме.
Каз перевірив, чи безпечно на вулиці, і жестом покликав Вілана назовні, затримавшись лише для того, щоб замкнути за собою двері.
Вони поспіхом рушили викладеною бруківкою вулицею. Вілан озирнувся через плече. Він ледве міг повірити, що їм це зійшло з рук.
– Припини озиратися, наче думаєш, що тебе хтось переслідує, – наказав Бреккер. – І припини метушитися. Ти не міг би мати винуватіший вигляд, навіть якби грав Злодія Номер Три у грошовій виставі в Східній Клепці. Наступного разу йди нормально. Намагайся прибрати такого вигляду, наче ти на своєму місці.
– Наступного разу не буде.
– Звісно ж ні. Задери комірця.
Вілан не сперечався. Поки Інеж не опиниться в безпеці, поки вони не отримають гроші, які їм обіцяли, він не може висувати жодного видатного ультиматуму. Але й цьому настане кінець. Мусить настати, чи не так?
Матаяс тоненько крикнув пташкою з іншого боку вулиці. Каз глипнув на годинник і пробігся рукою по волоссю, шалено розкуйовджуючи його.
– Саме вчасно.
Вони завернули за ріг і наштовхнулися простісінько на Корнеліса Смеета.

3. Матаяс

атаяс залишався в затінку, спостерігаючи, як розгортається дія дивної п’єси.
Корнеліс Смеет затнувся, земля втекла йому з‑під ніг, капелюх зіслизнув із майже лисої голови. Хлопець, що на нього налетів, ступив крок уперед, пропонуючи свою допомогу.
Цим хлопцем був Каз – і водночас це не був Каз. Його темне волосся було сплутаним, із поведінки здавалося, що він напідпитку. Хлопець відводив погляд і ховав підборіддя в комірець, наче безнадійно осоромлений зелений молодик, який поважає старших. Позаду нього, так щільно загорнувшись у пальто, аж Матаяс подумав, що він ось‑ось по‑справжньому зникне, тупцяв Вілан.
– Дивись, куди преш! – вибухнув обуренням Смеет, вертаючи капелюха на голову.
– Страшенно перепрошую, сер, – озвався Каз, погладжуючи вбраного в піджак правника по плечу. – Хай їй грець, моїй незграбності! – Він нахилився до бруківки. – Господи, схоже, ви загубили гаманець.
– Загубив, – здивовано погодився Смеет. – Дякую. Красно вам дякую. – А далі Матаяс, не довіряючи своїм очам, побачив, як Корнеліс розгорнув гаманець і витягнув звідти хрустку купюру номіналом у п’ять крюґе. – Це вам, юначе. Чесність винагороджується.
Каз не підводив голови, утім, якимось чином спромігся висловити свою шанобливу вдячність, пробурмотівши:
– Занадто люб’язно з вашого боку, сер. Занадто люб’язно. Нехай Ґхезен буде так само щедрий до вас.
Гладкий правник у криво надітому капелюсі пішов своєю дорогою, мугикаючи щось собі під ніс, не зауваживши, що щойно наскочив простісінько на круп’є, який дві години сидів навпроти нього в «Клубі купчастих хмар». Смеет дістався додому, витяг із‑під сорочки ланцюжок і несамовито заляскав себе по камізельці, шукаючи свисток.
– Ти не причепив його на ланцюжок? – поцікавився Матаяс, коли Каз і Вілан приєдналися до нього в темному дверному отворі. Він знав, що така витівка була Бреккерові під силу.
– Не завдав собі клопоту.
Смеет понишпорив у кишенях сорочки, потім витяг свисток і відчинив двері, Знову щось мугикаючи. Матаяс не міг цього збагнути. Він завбачливо не зводив із Каза очей, коли той наштовхнувся на Смеета, але, навіть знаючи, що той збирається повернути свисток, Матаяс не помітив, якої саме миті відбулося шахрайство. Йому кортіло притягти Смеета назад і змусити Каза ще раз повторити свою витівку.
Бреккер пригладив пальцями волосся та простягнув Віланові п’ять крюґе.
– Можеш собі ні в чому не відмовляти. Ходімо.
Матаяс повів їх уздовж вузького бічного каналу до місця, де він пришвартував човен. Кинув Казові ціпок, і вони полізли вниз. Бреккерові стало клепки, щоб не користуватися своєю палицею цієї ночі. Якби хтось помітив хлопця із ціпком, прикрашеним воронячою головою, який нишпорив поблизу бюро Корнеліса Смеета о незвичній годині, якби ця ненавмисна згадка якимось чином дісталася Ван Екових вух, уся їхня робота зійшла б нанівець. Щоб повернути Інеж, мусили діяти несподівано, а дем’їн був не з тих людей, хто пускає справи самопливом.
– Ну? – поцікавився Матаяс, коли човен ковзнув темними водами каналу.
– Притримай язика, Гелваре. Слова полюбляють текти за водою. Удайся до чогось корисного і допоможи веслувати.
Матаяс упорався із нестерпним бажанням розламати своє весло навпіл. Чому Каз не вміє розмовляти ввічливо? Віддає накази, наче очікує від усіх, що вони виконуватимуть його команди, а відколи Ван Ек забрав Інеж, Бреккер став удвічі нестерпнішим. Утім, Матаясові кортіло якомога швидше повернутися до Чорного Серпанку та Ніни, тому він виконав те, що йому наказували, відчуваючи, як напинаються плечі, коли човен поплив проти течії. Він зосередився на відстежуванні орієнтирів, що їх вони минали, намагався запам’ятати назви вулиць і мостів. Попри те що Матаяс щоночі вивчав мапу міста, він виявив, що вузли Кеттердамських провулків і каналів майже неможливо розплутати. Він завжди пишався своїм гарним відчуттям напрямку, але це місто перемогло його, і він часто помічав, що проклинає ту божевільну руку, якій здалася слушною думка витягти місто з болота, а потім упорядкувати його, не замислюючись про лад чи логіку.
Щойно вони пропливли під мостом Гавенбридж, Матаяс із полегшенням збагнув, що околиці знову стають знайомими. Каз відштовхнувся веслом, скеровуючи їхній човен до темних вод Жебракової Луки, де канал розширився і привів їх на мілину Острова Чорного Серпанку. Вони заховали човен за нахиленими аж до землі гілками білої верби й рушили вгору між могилами, якими був помережаний стрімкий схил.
Чорний Серпанок був моторошною місциною, мініатюрним містом із мавзолеями з білого мармуру, чимало надгробків мали форму кораблів, а їхні кам’яні носові фігури вкривалися вологою, наче перетинали невидиме море. На деяких висвердлили печать Монет Прихильності Ґхезена, на інших – трьох летючих риб Керчу, які, за поясненням Ніни, повідомляли, що тут лежить член родини, яка служила урядові. На деяких могилах чатували равканські Святі в мармурових шатах, що спадали до землі. Ніде не було видно ані Джела, ані його ясена. Фієрданці не захотіли б, щоб їх ховали під землею, де вони не зможуть пустити коріння.
Майже всі мавзолеї занепали, і чимало з них перетворилися на купи накиданого каміння, порослого гудинням і латками весняних квітів. Матаяса жахала ідея скористатися цвинтарем як явкою – байдуже, як давно він був занедбаний. Але, звісно ж, для Каза Бреккера не було нічого святого.
– Чому люди більше не використовують це місце? – поцікавився Матаяс, коли вони влаштували собі схованку в широкій гробниці посеред острова.
– Чума, – озвався Бреккер. – Перший страшний спалах стався понад сотню років тому, і Торговельна Рада заборонила поховання в межах міста. Тепер тіла слід спалювати.
– Якщо ти заможний, усе інакше, – додав Джаспер. – Тебе поховають на цвинтарі за містом, де твій труп насолоджуватиметься свіжим повітрям.
Матаяс ненавидів Чорний Серпанок, але усвідомлював, що той служив їм вірою і правдою. Чутки про привидів, що досі плюскаються в гавані, та туман, який оточував покручені верболози і кам’яні щогли могил, затіняли світло поодиноких ліхтарів.
Звичайно, усе це не мало б значення, якби люди почули, як, сперечаючись, деруть горлянки Ніна з Джаспером. Вони, мабуть, повернулися на острів і заховали свою гондолу з північного боку. Над могилами лунав роздратований Нінин голос, і Матаяс відчув приплив полегшення, від нестерпного бажання побачити її він пришвидшив крок.
– Не думаю, що ти виявляєш вдячність, гідну того, чого я тільки‑но зазнав, – казав Джаспер, тупцяючи кладовищем.
– Ти провів ніч за гральним столом, розтринькуючи чужі гроші, – огризнулася Ніна. – Хіба це для тебе не справжнє свято?
Каз сильно гупнув ціпком по надгробку, і обидва сперечальники змовкли, швидко прибираючи бойові стійки.
Щойно помітивши їх трьох у затінку, Ніна розслабилася.
– Ох, це ви.
– Так, це ми. – Скориставшись ціпком, Каз зігнав їх обох до центру острова. – І ви б нас почули, якби не були зайняті воланням одне на одного. Припини витріщатися, наче ніколи раніше не бачив дівчину в сукні, Матаясе.
– Я не витріщався, – заперечив фієрданець, вкладаючи в слова якомога більше гідності. Але, заради Джела, на що йому ще дивитися, якщо в Ніни між... усім запхані іриси?
– Тихенько, Бреккере, – озвалася Ніна. – Мені подобається, коли він витріщається.
– Як минула місія? – поцікавився Матаяс, намагаючись не відводити погляду від її обличчя. Коли він збагнув, який стомлений вигляд має дівчина під накладеною косметикою, це стало простіше. Вона навіть узяла руку, яку він простягнув їй, та легенько обпиралася на неї, поки вони йшли горбистою місцевістю. Ніч далася взнаки. Ніні не слід було розгулювати Бочкою в клаптиках шовку, їй слід було відпочивати. Проте дні до кінцевого терміну, встановленого Ван Еком, спливали, і Матаяс знав, що Серцетлумачниця не заспокоїться, поки Інеж не буде в безпеці.
– Це не місія; це робота, – виправила його Ніна. – І вона минула блискуче.
– Так, – погодився Джаспер. – Блискуче. За винятком того, що мої револьвери тепер укриваються порохом у сейфі «Клубу купчастих хмар». Смеет боявся йти з ними додому, безнадійний коротун. Як подумаю про своїх маляток у його спітнілих лапах...
– Ніхто не змушував тебе ставити їх, – утрутився Каз.
– Ти загнав мене в кут. Як іще, в біса, я мав змусити Смеета залишатися за столом?
Коли вони наблизилися до велетенської кам’яної гробниці, з неї висунув голову Кувей.
– Що я тобі казав? – буркнув йому Каз, тицяючи в хлопця ціпком.
– Моя керчинська не дуже хороша, – запротестував Кувей.
– Не грайся зі мною, дитинко. Достатньо хороша. Залишайся в гробниці.
Кувей похнюпився.
– Залишайся в гробниці, – повторив він похмуро.
Вони увійшли за шуанським хлопцем усередину. Матаяс відчував огиду до цього місця. Навіщо зводити такі монументи смерті? Гробницю було збудовано у формі старовинного вантажного корабля, її внутрішню частину вирізьбили в просторій кам’яній оболонці. В ілюмінатори навіть уставили вітражне скло, крізь яке пізніми пообідніми годинами на підлогу склепу падали райдуги. Згідно з Ніниними словами, вирізьблені пальми та змії вказували на те, що родина торгувала прянощами. Утім, вони, мабуть, пережили важкі часи або зустріли свою смерть деінде, тому що лише в одному зі склепів лежав його мешканець, а вузькі проходи з іншого боку головного корпусу залишалися однаково порожніми.
Ніна витягла з волосся шпильки, стягла біляву перуку й кинула її на стіл, який вони встановили посередині гробниці. Дівчина впала на стілець, розтираючи пальцями шкіру голови.
– Так значно краще, – оголосила вона, задоволено зітхнувши. Але Матаяс не міг не зауважити майже зеленуватий відтінок її шкіри.
Сьогодні вночі вона мала гірший вигляд. Або вскочила в халепу зі Смеетом, або просто перенапружилася. Та все одно, дивлячись на неї, Матаяс відчував, як усередині щось розслабилося. Принаймні тепер вона знову стала схожою на Ніну, з вологою плутаниною каштанового волосся й напівзаплющеними очима. Це нормально, коли тебе зачаровує чиясь пригніченість?..
– Угадайте, що ми бачили, коли поверталися з Ліду? – запропонувала вона.
Джаспер узявся порпатися в запасах їжі.
– Два шуанських військових кораблі в гавані.
Вона кинула в нього шпильку для волосся.
– Я хотіла, щоб вони вгадали.
– Щуанських? – перепитав Кувей, повертаючись за стіл, де він розкидав свої записники.
Ніна кивнула.
– Гармати напоготів, червоні прапори майорять.
– Я вже раніше розмовляв зі Шпехтом, – повідомив Каз. – У посольствах повно дипломатів і солдатів. Новоземців, каельців, равканців.
– Гадаєш, їм відомо про Кувея? – поцікавився Джаспер.
– Гадаю, їм відомо про парем, – відповів Каз. – Принаймні вони чули плітки. А в Льодовому Дворі є чимало зацікавлених сторін, що збирають чутки про Кувеєве... звільнення. – Він перевів погляд на Матаяса. – Фієрданці теж тут. Вони притягли із собою цілий особовий склад дрюскелле.
Кувей сумно зітхнув, а Джаспер гупнув поруч із ним і штурхнув хлопця плечем.
– Хіба не приємно, коли тебе так розшукують?
Матаяс нічого не відповів. Йому не подобалося думати про те, що колишні друзі та командир перебувають за кілька кілометрів від них.
Він не шкодував про те, що вчинив у Льодовому Дворі, але це ще не означало, що примирився зі скоєним.
Вілан потягнувся за крекером, що Джаспер висипав купкою на стіл. Бачити їх із Кувеєм в одній кімнаті досі було ніяково. Ніна так успішно перекроїла Ван Ека, що Матаяс часто не міг відрізнити хлопців, аж поки хтось із них не озивався. Він хотів би, щоб один із них зробив йому послугу й носив капелюха.
– Це добре для нас, – озвався Каз. – Шуанці й фієрданці не знають, де розпочати пошуки Кувея, а всі ці дипломати в Ратуші зчинять славний шум, що відверне увагу Ван Ека.
– Що сталося в Смеетовому бюро? – поцікавилася Ніна. – Ви знайшли, де Ван Ек її тримає?
– У мене є одна надзвичайно чудова ідея. Ми вдаримо завтра опівночі.
– Нам вистачить часу на підготовку? – запитала Ніна.
– Більше часу ми не маємо. Ми не збираємося чекати на карбоване запрошення. Як просуваються справи з довгоносиком?
Джасперові брови злетіли вгору.
– Довгоносиком?
Вілан витяг із пальта невеличкий слоїчок і поставив на стіл.
Матаяс нахилився ближче, щоб роздивитися його. Із вигляду вміст скидався на купку кругляків.
– Це довгоносик? – Він гадав, що довгоносики – це шкідники, які поселяються в зерносховищах.
– Не справжній довгоносик, – пояснив Вілан, – а хімічний. Насправді він поки що не має назви.
– Ти мусиш назвати його, – зауважив Джаспер. – Як інакше ми кликатимемо його їсти?
– Забудьте про те, як він називається, – урвав їх Каз. – Важливо те, що цей маленький слоїчок зжере Ван Екові банківські рахунки та його репутацію.
Вілан відкашлявся.
– Імовірно. Хімія – складна штука. Я сподівався, що Кувей допоможе.
Ніна сказала щось Кувеєві шуанською. Він знизав плечима й відвернувся, ледь помітно закопиливши губу. Хлопчик ставав щоразу похмурішим, можливо, через нещодавню батькову смерть, а можливо, через те що застряг на цвинтарі з бандою злодіїв.
– Ну, – підбадьорив його Джаспер.
– У мене інші інтереси, – відповів Кувей.
Казів чорний погляд протнув його, наче кинджальне вістря.
– Раджу тобі переоцінити свої пріоритети.
Джаспер знову підштовхнув Кувея.
– Це Каз так каже: «Допоможи Віланові, або я запечатаю тебе в одній із тих могил і подивлюся, як це пасуватиме до твоїх інтересів».
Матаяс більше не був певен, чи шуанський хлопчина розуміє, що до чого, але раптом до нього дійшло. Кувей проковтнув слину й неохоче кивнув.
– Велика сила переговорів, – зауважив Джаспер і запхав собі до рота крекер.
– Вілан і люб’язний Кувей зроблять так, щоб довгоносик спрацював, – вів далі Каз. – Щойно ми визволимо Інеж, зможемо пристати до силосів Ван Ека.
Ніна закотила очі.
– Добре, що йдеться про повернення наших грошей, а не про визволення Інеж. Точно не про це.
– Якщо тебе не хвилюють гроші, дорогенька Ніно, можеш давати їм інші назви.
– Крюґе? Дріб’язок? Єдине Казове справжнє кохання?
– Свобода, безпека, винагорода.
– Ти не можеш визначати ціну цих речей.
– Ні? Закладаюся, Джаспер може. Це ціна права на арешт майна на батьковій фермі. – Стрілець утупився поглядом у носи своїх черевиків. – Як щодо тебе, Вілане? Чи можеш ти визначити ціну можливості втекти з Кеттердама й зажити власним життям? А ще, Ніно, я підозрюю, що вам із фієрданцем для життя теж потрібно ще щось, окрім патріотизму й палких поглядів. Інеж також може мати на думці якісь суми. Це ціна нашого майбутнього, і Ван Екова черга платити.
Йому не вдалося обдурити Матаяса. Бреккер завжди розмовляв логічно, але це ще не означало, що він казав правду.
– Життя Мари вартує більше за це, – озвався він. – Для кожного з нас.
– Ми отримаємо Інеж. Ми отримаємо наші гроші. Ось так просто.
– Ось так просто, – повторила Ніна. – Ти знаєш, що я наступна в черзі на фієрданський трон? Мене називають Ільза, принцеса Енґельсберзька.
– У Енґельсберзі немає ніякої принцеси, – заперечив Матаяс. – Це рибальське містечко.
Ніна здвигнула плечима.
– Якщо ми збираємося собі брехати, то чому б уже не робити це грандіозно?
Каз проігнорував її, розгортаючи на столі мапу, і Матаяс почув, як Вілан пробурмотів Джасперові:
– Чом би йому просто не сказати, що він хоче її повернути.
– Ти ж знайомий із Казом, правда?
– Але вона – одна з нас.
Джасперові брови знову злетіли вгору.
– Одна з нас? Чи означає це, що їй відоме секретне рукостискання? Чи означає це, що ти готовий наколоти собі тату? – Він пробіг пальцем по Вілановому передпліччі, і Ван Екове обличчя залилося яскраво‑рожевою барвою. Матаяс не міг змусити себе не симпатизувати хлопцеві. Він знав, як це, коли ти не в змозі чогось осягнути, і часом підозрював, що вони могли б відмовитися від усіх Казових планів і просто дозволити Джасперові з Ніною підкорити цілий Кеттердам своїм фліртом.
Вілан зніяковіло потягнув униз рукав.
– Інеж – частина команди.
– Лише не переоцінюй це.
– Чому ні?
– Тому що для Каза практичніше буде продати Кувея за найвищу ціну з аукціону і геть забути про Інеж.
– Він не зміг би... – Вілан раптово змовк, і в його рисах проступило вагання.
Ніхто з них насправді не знав, зміг би Каз чи ні. Часом Матаяс замислювався, чи впевнений у цьому сам Бреккер.
– Гаразд, Казе, – озвалася Ніна, стягаючи черевики й ворушачи пальцями ніг. – Якщо вже йдеться про всемогутні плани, чому б тобі не припинити медитувати над мапою та не розповісти нам, у що ми збираємося вплутатися.
– Я хочу, щоб ви зосередилися на тому, що нам доведеться утнути наступної ночі. Після цього отримаєте всю інформацію, яку захочете.
– Направду? – перепитала Ніна, підтягуючи корсет. На оголене плече просипався пилок одного з ірисів. Матаяс відчув непереборне бажання витерти його своїми вустами. «Він, імовірно, отруйний», – суворо сказав собі хлопець. Мабуть, йому варто прогулятися.
– Ван Ек обіцяв нам тридцять мільйонів крюґе, – нагадав Каз. – Саме цю суму ми збираємося отримати. І ще один мільйон на видатки, заради цікавості та й просто тому, що ми можемо.
Вілан розламав крекер навпіл.
– У мого батька не валяються так просто тридцять мільйонів крюґе. Навіть якщо зібрати докупи всі його активи.
– Тоді тобі доведеться від нас піти, – озвався Джаспер. – Ми знаємося лише зі зганьбленими спадкоємцями найбільших статків.
Каз випростав хвору ногу й повільно напружив ступню.
– Якби Ван Ек мав під рукою такі гроші, ми б просто пограбували його замість того, щоб спершу вдиратися до Льодового Двору. Він міг запропонувати таку велику винагороду лише тому, що стверджував, наче Торговельна Рада візьме її з міських резервів.
– А як щодо тієї скриньки, повної купюр, яку він притяг із собою до Велльґелуку? – поцікавився Джаспер.
– Фальшивка, – з огидою в голосі відповів Каз. – Напевно, просто якісна підробка.
– Тоді як ми отримаємо свої гроші? Пограбуємо місто? Пограбуємо Раду? – Джаспер сів рівніше і нетерпляче забарабанив руками по столу. – Обчистимо дванадцять сейфів за ніч?
Вілан посовався на стільці, і Матаяс помітив у виразі його обличчя занепокоєння. Хоча б хтось у цій банді негідників неохоче скоював злочини.
– Ні, – заперечив Каз. – Ми збираємося вчинити, як крамарі, та дозволити ринкові попрацювати на нас. – Він відкинувся на стільці, поклавши руки на воронячу голову на верхівці свого ціпка. – Ми збираємося забрати Ван Екові гроші, а потім – його репутацію. Ми збираємося впевнитися, що він ніколи не зможе повернутися до бізнесу ані в Кеттердамі, ані десь у Керчу.
– А що буде з Кувеєм? – запитала Ніна.
– Коли роботу буде виконано, Кувей, а також усі інші бранці, гришники й молодики, позбавлені спадщини, за чию голову призначили чи не призначили винагороду, можуть залягти на дно десь у Південних Колоніях.
Джаспер насупився.
– А де будеш ти?
– Залишуся тут. У мене є ще чимало справ, які потребують моєї присутності.
Хоча Казів тон був невимушений, Матаяс почув у його словах похмуре передчуття. Він часто дивувався, як люди виживають у цьому місті, але було вірогідно, що Кеттердам не переживе Каза Бреккера.
– Зачекай хвилину, – втрутилася Ніна. – Я гадала, що Кувей вирушить до Равки.
– Чому ти так гадала?
– Коли ти продавав свою частку «Воронячого клубу» Пецці Роллінзу, то попросив його надіслати звістку до равканської столиці. Ми всі це чули.
– Я подумав, що це прохання про допомогу, – погодився Матаяс, – а не запрошення на торги. – Вони ніколи не обговорювали можливості віддати Кувея Равці.
Каз розглядав їх із якимось радісним здивуванням.
– Ані те, ані інше. Сподіватимемося, що Роллінз такий самий легковірний, як ви двоє.
– Це була пастка, – застогнала Ніна. – Ти просто відвертав увагу Пекки Роллінза.
– Я хотів, аби Пецці Роллінзу було чим зайнятися. Матимемо надію, що його люди намагаються розшукати наші равканські контакти. І знайти буде непросто, зважаючи, що їх не існує.
Кувей відкашлявся.
– Я хотів би поїхати до Равки.
– Я хотів би плавки, обторочені соболиним хутром, – підтримав його Джаспер, – але ми не завжди можемо мати те, чого нам хочеться.
Між Кувейовими бровами з’явилася глибока зморшка. Вочевидь, вони дісталися межі його розуміння керчинської та перетнули її.
– Я хотів би поїхати до Равки, – повторив він упевненіше.
Млявий темний Казів погляд завмер і затримався на Кувеї. Хлопчик нервово засовався.
– Чому він так на мене дивиться?
– Каз розмірковує, чи варто нам залишати тебе живим, – пояснив Джаспер. – Жахливо для нервів. Раджу дихати глибше. Можливо, допоможе тонік.
– Джаспере, припини, – попросив Вілан.
– Вам обом потрібно розслабитися. – Стрілець поплескав Кувея по руці. – Ми не дозволимо йому закопати тебе в землю.
Каз звів брову.
– Давайте поки що нічого не обіцяти.
– Нумо, Казе. Ми ж не вскочили в усі ті халепи з порятунком Кувея, аби тільки віддати його на поживу черв’якам?
– Чому ти хочеш поїхати до Равки? – поцікавилася Ніна, не в змозі приховати напругу.
– Ми про це ніколи не домовлялися, – втрутився Матаяс. Йому не хотілося сперечатися про це, особливо з Ніною. Вони мали відпустити Кувея, щоб той зажив анонімним життям у Новозем’ї, а не передавати його до рук найзапекліших ворогів Фієрди.
Ніна здвигнула плечима.
– Можливо, нам варто ще раз обдумати свій вибір.
Кувей відповів повільно, ретельно добираючи слова:
– Там безпечніше. Для гришників. Для мене. Я не хочу ховатися. Я хочу навчатися. – Хлопець торкнувся записників, що лежали перед ним. – Робота мого батька може допомогти знайти... – Він затнувся й обмінявся кількома словами з Ніною: – Протиотруту для парем.
Ніна сплеснула руками й радісно засяяла.
Джаспер ще вільніше сів у кріслі.
– Здається, Ніна ось‑ось затягне пісню.
«Протиотруту». Невже Кувей виводив у записнику карлючки, які стосувалися саме цього? Перспектива існування чогось, що могло б нейтралізувати дію парем, була привабливою, та все ж Матаяс не міг побороти підозрілість.
– Віддати ці знання до рук одного народу... – почав він.
Але Кувей урвав його:
– Мій батько дав цьому наркотикові життя. Навіть без мене й того, що я знаю, його створять знову.
– Ти кажеш, що хтось інший збирається збагнути загадку парем? – перепитав Матаяс. – Невже й справді немає надії на стримання цієї гидоти?
– Часом наукові знахідки працюють саме так, – пояснив Вілан. – Спочатку люди дізнаються, що щось можливо, і тоді пришвидшується темп нових відкриттів. Від цієї миті події нагадують намагання загнати рій шершнів назад до свого гнізда.
– Ти справді думаєш, що існує протиотрута? – запитала Ніна.
– Не знаю, – зізнався Кувей. – Мій батько був Творець. А я лише Пекельник.
– Ти в нас хімік, Вілане, – із надією в голосі сказала Ніна. – Що ти думаєш із цього приводу?
Вілан знизав плечима.
– Можливо. Не всі отрути мають протиотруту.
Джаспер фиркнув.
– Саме тому ми називаємо його Вілан Ван Ясне Сонечко.
– У Равці живе більше талановитих Творців, – пояснив Кувей. – Вони можуть допомогти.
Ніна багатозначно закивала.
– Це правда. Женя Сафіна розуміється на отрутах, як ніхто інший, а Давід Костюк розробив для короля Ніколаї всі можливі види нової зброї. – Вона глипнула на Матаяса: – Та й ще багато чого! Прекрасних речей. Надзвичайно мирних.
Матаяс похитав головою.
– Це не те рішення, яке можна ухвалити не замислюючись.
Кувей стиснув щелепи.
– Я хочу поїхати до Равки.
– Розумієш? – запитала Ніна.
– Ні, не розумію, – заперечив Матаяс. – Ми не можемо просто так віддати такий трофей Равці.
– Це не трофей, а людина, і вона хоче поїхати туди.
– А ми всі збираємося чинити так, як нам хочеться? – поцікавився Джаспер. – Бо я маю цілий список.
Запала довга напружена пауза, а потім Каз провів убраним у рукавичку пальцем по зморшці на штанах і озвався:
– Ніно, люба, перекладеш для мене? Я хочу бути впевненим, що ми з Кувеєм розуміємо одне одного.
– Казе... – почала вона застережливо.
Каз посунувся вперед і склав руки на колінах – такий собі старший брат, що пропонує дружню пораду.
– Гадаю, що для тебе важливо зрозуміти зміни в наших обставинах. Ван Екові відомо, що перш за все ти шукатимеш притулку в Равці, тож будь‑який корабель, що пристане до її берегів, обшукають від вершечку щогли до самого трюму. Усі достатньо могутні Краяльники, які могли б зробити так, щоб ти був схожий на когось іншого, – у Равці, якщо тільки Ніна не захоче проковтнути чергову дозу парем.
Матаяс загарчав.
– Але це навряд чи, – вів далі Каз. – Отже, я припускаю, що ти не хочеш, щоб я повернув тебе до Фієрди чи Шу Хану?
Стало зрозуміло, що Ніна завершила перекладати, коли Кувей вигукнув:
– Ні!
– Тоді ти можеш обирати між Новозем’ям і Південними Колоніями, але в Південних Колоніях присутність Керчу значно нижча. До того ж там кращий клімат, якщо ти чутливий до таких речей. Ти – вкрадена картина, Кувею. Занадто впізнавана, щоб продавати на відкритому ринку, занадто цінна, щоб кинути валятися просто так. Для мене ти безцінний.
– Я це не перекладатиму, – огризнулася Ніна.
– Тоді переклади ось що: мій єдиний інтерес – тримати тебе подалі від Яна Ван Ека, тож якщо ти хочеш, щоб я розглянув конкретніші варіанти, пам’ятай: куля значно дешевша за корабель до Південних Колоній.
Ніна таки переклала це, хоча й плутано.
Кувей відповів щось шуанською. Дівчина завагалася.
– Він каже, що ти жорстокий.
– Я прагматичний. Якби я був жорстокий, запропонував би йому замість діалогу надгробну промову. Отже, Кувею, ти вирушиш до Південних Колоній, а коли буря вщухне, сам знайдеш, як дістатися до Равки або до будинку Матаясової бабусі – мені байдуже.
– Не вплутуй у це мою бабусю, – гиркнув Матаяс.
Ніна переклала, і зрештою Кувей заціпеніло кивнув. Попри те що Матаяс домігся свого, від зневіри на Ніниному обличчі він відчув у грудях порожнечу.
Каз глипнув на годинник.
– Тепер, коли ми дійшли згоди, ви всі знаєте, за що відповідальні. Чимало речей між цією миттю й завтрашньою ніччю можуть піти не так, тож давайте обговоримо план, а потім обговоримо його ще раз. У нас залишився єдиний шанс.
– Ван Ек виставить варту по периметру. Він надійно її пильнуватиме, – припустив Матаяс.
– Твоя правда. У нього більше зброї, більше людей і більше ресурсів. Ми можемо лише наскочити зненацька і не будемо нехтувати цією перевагою.
Знадвору почулося тихеньке пошкрябування. Усі миттєво скочили на ноги, навіть Кувей.
Але наступної миті до гробниці прослизнули Ротті та Шпехт.
Матаяс видихнув і повернув гвинтівку туди, де завжди тримав її в межах досяжності.
– Що сталося? – поцікавився Каз.
– Шуанці заполонили своє посольство, – повідомив Шпехт. – У Ліді всі лише про це й говорять.
– Скільки їх?
– Приблизно сорок, – відповів Ротті, збиваючи бруд зі своїх черевиків. – Важко озброєні, утім досі діють під дипломатичними прапорами. Ніхто достеменно не знає, чого вони хочуть.
– Ми знаємо, – заперечив Джаспер.
– Я не наближався занадто близько до Рейки, – додав Ротті, – але Пер Гаскель засмикався, і він про це не мовчатиме. Без тебе в старого накопичилося роботи. Зараз уже ширяться чутки, що ти повернувся до міста і зчепився з крамарем. Ох, ще ж було щось на кшталт нападу на одну із гаваней кілька днів тому. Убито декілька моряків, а офіс начальника порту перетворився на купку трісок.
Матаяс помітив, як спохмурнів Каз. Він був спраглий до додаткової інформації. Матаяс знав, що дем’їн мав інші причини шукати Інеж, але факт залишався фактом: без неї їхні здібності до збирання інформації опинилися під чималою загрозою.
– Гаразд, – озвався Каз. – Але ніхто не пов’язує нас із нападом на Льодовий Двір чи з парем?
– Принаймні я цього не чув, – повідомив Ротті.
– Нєа, – погодився з ним Шпехт.
Вілан мав здивований вигляд.
– Це означає, що Пекка Роллінз тримав язика за зубами.
– Дай йому трохи часу, – озвався Каз. – Він знає, що ми переховуємо десь Кувея. Лист до Равки вже недовго змушуватиме його ганятися за власним хвостом.
Джаспер неспокійно вибивав пальцями чечітку на власних стегнах.
– Хтось іще помітив, що ціле місто шукає нас, гнівається на нас або хоче нас убити?
– То й що? – не зрозумів його Каз.
– Ну, зазвичай це тільки половина міста.
Може, Джаспер і жартував, але Матаяс замислився, чи розуміє хоча б хтось із присутніх, які сили вишикувалися проти них. Фієрда, Шу Хан, Новозем’я, каельці, Керч. Це були не банди‑суперники чи розлючені ділові партнери. Це були цілі народи, що рішуче збиралися захистити своїх людей і убезпечити своє майбутнє.
– Є ще дещо, – згадав Шпехт. – Матаясе, ти помер.
– Перепрошую? – Матаяс уже добре розмовляв керчинською, але, напевно, у його знаннях ще траплялися прогалини.
– Тебе добили в ізоляторі Пекельних Воріт.
У кімнаті запала тиша. Джаспер важко опустився на стілець.
– Маззен помер?
– Маззен? – Матаяс не міг пригадати цього імені.
– Він посів твоє місце в Пекельних Воротах, – пояснив Джаспер, – щоб ти міг приєднатися до роботи в Льодовому Дворі.
Матаяс пригадав бійку з вовками, як Ніна стояла в його камері, як вони втекли із в’язниці. Ніна вкрила одного з членів Покидьків фальшивими виразками й наслала на нього гарячку, щоб переконатися, що його триматимуть у карантині, подалі від численнішої тюремної громади. «Маззен». Матаясу не слід було забувати такі речі.
– Мені здавалося, що ти сказав, наче маєш в ізоляторі зв’язки? – пригадала Ніна.
– Для того, щоб він залишався хворим, а не для того, щоб він залишався в безпеці. – Казове обличчя спохмурніло. – Це було навмисне вбивство.
– Фієрданці, – припустила Ніна.
Матаяс склав руки на грудях.
– Це неможливо.
– Чому ні? – поцікавилася Серцетлумачниця. – Ми знаємо, що там є дрюскелле. Якщо вони прибули до міста, розшукуючи тебе, і зчинили галасу Ратуші, їм розповіли, що ти в Пекельних Воротах.
– Ні, – заперечив Матаяс. – Вони б не вдалися до такої ницої тактики. Найняти вбивцю? Убити когось у лікарняному ліжку? – Але, навіть промовляючи ці слова, Матаяс уже не був переконаний, що вірить у них. Ярл Брум і його офіцери вдавалися й до значно гірших речей геть без докорів сумління.
– Сильний, світлий і сліпий, – зауважив Джаспер. – Дуже по‑фієрданськи.
«Він помер замість мене, – подумав Матаяс. – А я навіть не впізнав його імені».
– У Маззена була родина? – запитав нарешті фієрданець.
– Лише Покидьки, – відповів Каз.
– Жодних плакальників, – пробурмотіла Ніна.
– Жодних погребінь, – швидко відповів Матаяс.
– Як це – бути мертвим? – поцікавився Джаспер. Радісні вогники згасли в його очах.
Матаяс не знав, що відповісти. Ніж, яким було вбито Маззена, призначався для нього, і фієрданці ще й як могли бути відповідальними за це. Дрюскелле. Його брати. Вони хотіли, щоб він помер безчесно, вбитий у ліжку в ізоляторі. Це була підхожа смерть для зрадника. Такої смерті він заслужив. Тепер Матаяс мав перед Маззеном кревний борг, але як йому вдасться віддати його?
– Що вони вчинять із його тілом? – запитав він.
– Воно вже напевно перетворилося на попіл на Баржі Женця, – озвався Каз.
– Є ще дещо, – додав Ротті. – Дехто здійняв чималий галас, розшукуючи Джаспера.
– Його кредиторам доведеться зачекати, – гримнув Каз, і Джаспер здригнувся.
– Ні, – заперечив Ротті, похитавши головою. – В університеті з’явився чоловік. Джаспере, він стверджує, що він – твій батько.

4. Інеж

неж лежала на животі, простягнувши руки вздовж тіла, і, ніби черв’як, плазувала крізь темряву. Попри те що вона мало не заморила себе голодом, вентиляційна шахта досі була занадто вузька. Дівчина не бачила, куди рухається, просто просувалася вперед, відштовхуючись кінчиками пальців.
Вона отямилася за якийсь час після сутички на Велльґелуці, гадки не маючи, де вона і скільки пробула непритомною. Інеж пригадала, як стрімко падала вниз, коли один з Ван Екових Верескунів упустив її лише для того, щоб інший упіймав – руки, схожі на сталеві пута, вхопили її, повітря било в обличчя, навколо було саме тільки сіре небо, а в черепі вибухнув біль. Наступне, що вона пам’ятає, – як прокинулася в темряві; у голові гуло. Її руки й щиколотки були зв’язані, а на обличчі Інеж відчувала тісну пов’язку. На якусь мить їй знову було чотирнадцять, її кинули до трюму корабля работорговців, налякану й самотню. Інеж змусила себе дихати. Хай би де вона перебувала, дівчина не відчувала корабельної хитавиці, не чула скрипу вітрил. Під ногами була тверда земля.
Куди Ван Ек привіз її? Вона могла бути на складі або в чийомусь будинку. Можливо, вона вже взагалі не в Керчу. Байдуже. Вона – Інеж Ґхава і не тремтітиме, як зайчик у тенетах. «Хай би де була, я просто мушу вибратися».
Їй удалося спустити пов’язку, потершись обличчям об стіну. У кімнаті було темно, яку мішку, і єдине, що дівчина почула серед тиші, – власний прискорений віддих, коли паніка знову охопила її. Інеж перемогла страх, контролюючи власне дихання: вдих носом, видих ротом, – а коли довкола зібралися її Святі, дозволила своїй свідомості помолитися. Мара уявляла, як вони перевіряють мотузки на її зап’ястях, як розтирають руки, повертаючи їм рухливість. Вона не брехала собі, що не боїться. Колись давно, після страшного падіння, тато пояснив їй, що не бояться тільки дурні. «Ми стикаємося зі страхом, – казав він, – ми вітаємо нежданого гостя і слухаємо, що він хоче нам розповісти. Якщо надходить страх, незабаром щось мусить статися».
Інеж мала намір вчинити так, аби щось сталося. Вона не зважала на біль у голові й примусила себе повільно проповзти кімнатою, угадуючи її розміри. Потім звелася на ноги, тримаючись за стіну, і обмацала її, шаркаючи та підстрибуючи в пошуках дверей або вікна. Коли Інеж почула наближення кроків, вона впала на підлогу, але часу, щоб знову напнути пов’язку на місце, забракло. Відтоді вартові зав’язували її міцніше. Але це вже не мало значення, оскільки Інеж знайшла вентиляційну решітку. Тепер вона потребувала лише одного: знайти спосіб вирватися зі своїх мотузок. Казові це вдалося б у темряві, а може, навіть під водою.
Єдину можливість детально роздивитися приміщення, де її утримують, Інеж мала під час прийомів їжі, коли їй приносили ліхтар. Вона чула, як у численних замках поверталися ключі, двері розчахувалися і дзенькала таця, що її ставили на стіл. За мить з її обличчя ніжно знімали пов’язку – Баян ніколи не поводився грубо чи різко. Не такий був у нього характер. Правду кажучи, Інеж підозрювала, що це було просто не під силу його наманікюреним рученятам музиканта.
На таці, звісно ж, ніколи не було ніяких приборів. Ван Ек був достатньо мудрий, щоб не довірити їй навіть ложку, проте Інеж користувалася перевагами кожної миті, проведеної без пов’язки, щоб сантиметр за сантиметром вивчити порожню кімнату, шукаючи підказки, які могли б допомогти визначити, де вона перебуває, і спланувати втечу. Зачіпок було небагато: бетонна підлога, не позначена нічим, окрім стосу ковдр, які дали, щоб вона могла загорнутися вночі; стіни, помережані порожніми полицями; стіл і стілець, на яких вона їла. Вікон там не було, і єдиний натяк на те, що вони можуть досі бути неподалік від Кеттердама, – це вологий аромат солоного повітря.
Баян розв’язував Інеж руки, потім знову зв’язував їх перед нею, щоб вона могла їсти, проте Мара, відтоді як виявила вентиляційну решітку, лише копирсалася в їжі, з’їдала достатньо, щоб підтримати свої сили, але не більше. Однак, коли Баян і вартові принесли їй сьогодні тацю, шлунок Інеж голосно забуркотів, озиваючись на запах м’яких сосисок і каші. Від голоду їй паморочилося в голові, тож, сідаючи, дівчина посунула тацю з її місця на столі й розбила біле керамічне горнятко й мисочку. Вечеря вихлюпнулася на підлогу купкою чаберової каші, що парувала, і розбитого глиняного посуду, а Інеж незграбно приземлилася поруч, ледве не гупнувшись лицем у вариво.
Баян похитав темною шовковистою головою.
– Ти слабка, тому що не їси. Пан Ван Ек каже, що, якщо знадобиться, я маю змушувати тебе поїсти.
– А ти спробуй, – озвалася вона, дивлячись на нього з підлоги і вищиряючи зуби. – Проблематично буде навчати когось грати на піаніно без жодного пальця.
Але Баян лише засміявся, зблиснувши білосніжними зубами. Разом з одним із вартових він допоміг їй повернутися на стілець і наказав принести ще одну тацю.
Ван Екові не вдалося б вибрати їй кращого тюремника. Баян був сулієць, усього на кілька років старший за Інеж, із пишним чорним волоссям, що кучерями спадало на комірець, і чорними, схожими на дорогоцінне каміння очима з такими довгими віями, що ними можна було бити мух. Він розповів їй, що служить у Ван Ека вчителем музики, а Інеж здивувалася, що крамар привів у свій дім такого хлопця, зважаючи на те що його нова дружина була вдвічі молодша за нього самого. Ван Ек був або надзвичайно самовпевненим, або надзвичайно дурним. «Він обдурив Каза, – нагадала вона собі. – І щосили намагається прикинутися тупим стовпом».
Коли безлад прибрали (це зробив вартовий; Баян не брався до такої роботи) і принесли нову їжу, тюремник обіперся на стіну і спостерігав, як Інеж їсть. Вона загрібала пальцями грудки каші, дозволивши собі незграбно проковтнути лише кілька шматків.
– Тобі слід їсти більше, – дорікнув їй Баян. – Якщо ти будеш трохи послужливішою, якщо відповіси на його запитання, ти зрозумієш, що Ван Ек – розсудлива людина.
– Розсудливий брехун, шахрай і викрадач людей, – сказала Мара, а потім прокляла себе за те, що озвалася.
Баян не міг приховати свого вдоволення. Кожний прийом їжі мав той самий заведений лад: вона копирсалася в тарілці; він заводив світську розмову, приправляючи балачки уїдливими запитаннями про Каза й Покидьків. Щоразу, коли вона озивалася, він вважав це перемогою. На жаль, що менше вона їла, то слабшою ставала, отже, складніше було стерпіти його глузування з неї.
– Зважаючи на компанію, з якою ти зналася, здається, що брехня й шахрайство – очки на користь містера Ван Ека.
– Шевраті, – чітко сказала Інеж. «Той, хто нічого не знає». Вона неодноразово так називала Каза. Мара подумала про Джаспера, який грається зі своїми пістолетами, про Ніну, яка вичавлює з людей життя одним помахом зап’ястя, про Каза, що зламує замок у своїх чорних рукавичках. Бандити. Злодії. Убивці. І всі вартують більше за тисячу Ван Еків.
«Тоді де ж вони?» Це запитання розірвало якийсь поспіхом заштопаний шов усередині. «Де Каз?» Вона не хотіла занадто глибоко замислюватися над цим запитанням. Каз понад усе був практичним. Навіщо йому приходити по неї, якщо він може втекти від Ван Ека із найціннішим на світі заручником.
Баян зморщив носа.
– Не розмовляймо сулійською. Мені від неї хочеться плакати. – Він був убраний у звужені шовкові штани й елегантний піджак. До вилоги було пришпилено золоту ліру, увінчану лавровим листям і невеличким рубіном, що вказувала водночас на його професію й на будинок, де він служив.
Інеж знала, що не повинна далі розмовляти з ним, але вона досі залишалася збирачем секретів.
– На якому інструменті ти навчаєш грати? – поцікавилася вона. – На арфі? Чи на фортепіано?
– А ще на флейті та вчу панянок співу.
– І як співає Еліс Ван Ек?
Баян ледаче посміхнувся.
– Під моїм керівництвом значно краще, я можу навчити тебе видавати які завгодно приємні звуки.
Інеж закотила очі. Він був точною копією хлопчаків, разом із якими вона росла: голова забита дурницями і повний рот невимушених примовлянь.
– Я зв’язана і стою перед перспективою тортур чи навіть чогось гіршого. Ти насправді зі мною фліртуєш?
Баян вишкірився.
– Пан Ван Ек і твій пан Бреккер дійдуть згоди. Ван Ек бізнесмен. Наскільки я розумію, він просто захищає свої інтереси. Не можу уявити, щоб він удався до тортур.
– Якби тебе зв’язали, а на обличчя щоночі напинали пов’язку, твоя уява, можливо, не зраджувала б тебе так цілковито.
А якби Баян знав Каза, він не був би такий упевнений щодо обміну.
Протягом тривалих годин, залишившись на самоті, Інеж намагалася відпочити й зайняти мозок утечею, проте її думки неминуче поверталися до Каза та решти. Ван Ек хотів виторгувати за неї Кувея Юл‑Бо, шуанського хлопчину, якого вони викрали із найсмертоноснішої фортеці на світі. Кувей був єдиною людиною, яка сподівалася відтворити батькову роботу з наркотиком, відомим як юрда парем, а винагорода за його викуп дала б Казові те, чого він завжди прагнув, – усі ті гроші й престиж, яких він потребував, щоб посісти своє законне місце серед босів Бочки, а ще шанс помститися Пецці Роллінзу за смерть свого брата. Ці факти вишиковувалися один за одним і перетворювалися на армію сумнівів проти надії, що її Мара намагалася придушити всередині.
Казів план дій був очевидний: отримати викуп за Кувея, забрати гроші, знайти собі нового павука, що повзатиме стінами Бочки й викрадатиме для нього секрети. Та й хіба вона не казала йому, що планує залишити Кеттердам, щойно їй заплатять. «Залишися зі мною». Чи насправді він це мав на увазі? Яку цінність мало її життя на тлі винагороди, яку Бреккер міг отримати? Ніна ніколи б не дозволила йому покинути її. Вона боролася б із усім, що заважало їй звільнити Інеж, навіть якщо досі перебувала в лещатах парем. А з нею залишився б і Матаяс зі своїм велетенським серцем, сповненим честі. І Джаспер... ну, Джаспер ніколи б не нашкодив їй, але він страшенно потребував грошей, якщо тільки не хотів, щоб його батько втратив свої засоби до існування. Він доклав би всіх зусиль, але це ще не означає, що Інеж вони пішли б на користь. До того ж без Каза жоден із них не зможе протистояти Ван Ековим жорстокості й ресурсам. «Я можу, – казала собі Мара. – Можливо, у мене не такий хитрий розум, як у Каза, але я небезпечна дівчина».
Ван Ек щодня підсилав до неї Баяна, а той був сама люб’язність і приязність, навіть якщо годинами випитував у неї про Казове місцеперебування. Вона підозрювала, що Ван Ек не прийде власною персоною, оскільки знав, що Бреккер пильно стежитиме за його пересуваннями. А може, він гадав, що вона буде вразливіша перед сулійським хлопцем, аніж перед лукавим крамарем. Але цієї ночі щось змінилося.
Баян зазвичай ішов геть, коли Інеж давала зрозуміти, що більше не їстиме – прощальна посмішка, легкий уклін, і ось він, упоравшись зі своїм обов’язком, зникає до наступного ранку. Цієї ночі він затримався.
Замість того щоб зрозуміти натяк і зникнути, коли Інеж відсунула зв’язаними руками свою тарілку, музикант сказав:
– Коли ти востаннє бачилася зі своєю родиною?
«Новий підхід».
– Ван Ек запропонував тобі якусь винагороду, якщо тобі вдасться витягти з мене інформацію?
– Це було звичайне запитання.
– А я – звичайна бранка. Він суворо з тобою поводиться?
Баян зиркнув на вартових і тихенько відповів:
– Ван Ек може відвезти тебе назад до родини. Він може виплатити твій контракт Перу Гаскелю, бо має достатньо коштів.
– Це була твоя ідея чи твого хазяїна?
– Хіба це має значення? – поцікавився Баян. У його голосі чулася така наполегливість, що Інеж одразу наїжачилася. «Якщо надходить страх, незабаром щось мусить статися». Він боявся Ван Ека чи її?
– Ти зможеш піти від Покидьків, Пера Гаскеля і того огидного Каза Бреккера вільною й незаплямованою. Ван Ек може знайти тобі транспорт до Равки й дати грошей на квиток.
Пропозиція чи погроза? Чи міг Ван Ек знайти її батьків? Сулійців було нелегко вистежити, вони остерігалися незнайомців, що ставили запитання. Але що, як Ван Ек підіслав чоловіка, який божився, що має новини про їхню загублену дівчинку? Про дівчинку, що зникла одного прохолодного дня, наче течія наповзла на берег, щоб заявити на неї права.
– Що відомо Ван Екові про мою родину? – запитала Мара; всередині наростав гнів.
– Він знає, що ти далеко від дому. Він знає умови твоєї угоди зі «Звіринцем».
– Тоді йому відомо, що я була рабинею. Чи заарештував він Цьоцю Гелін?
– Я... так не думаю...
– Звісно ж ні. Ван Ека не обходить, що мене купували та продавали, наче рулон бавовни. Він просто шукає важіль.
Але те, що далі запитав Баян, заскочило Інеж зненацька.
– Твоя мама готувала перепічку?
Дівчина насупилася.
– Звичайно.
Це була традиційна сулійська страва. Інеж змогла б приготувати перепічку навіть уві сні.
– Із розмарином?
– Із кропом, якщо він у нас був. – Вона знала, що надумав Баян: він намагається змусити її згадувати про домівку. Проте вона була такою голодною, а спогади такими сильними, що попри все в неї забурчало в животі. Дівчина могла уявити, як мама заливає вогонь, як хутко підкидає хліб пучками пальців, могла відчути аромат смаженого над попелом тіста.
– Твої друзі не прийдуть, – попередив Баян. – Час подумати про власний порятунок. Ти можеш опинитися вдома зі своєю родиною ще до кінця літа. Ван Ек допоможе тобі, якщо ти йому дозволиш.
Усі сирени всередині Інеж волали про небезпеку. Ця гра була занадто очевидною. Під Баяновими чарами, його темними очима й заспокійливими обіцянками ховався страх. Та все ж посеред лементу підозр Інеж чула інший дзвіночок, котрий виспівував: «А що, як?..» А що, як вона дозволить собі заспокоїтися, припинить удавати, що вища за речі, які втратила? А що, як вона просто дозволить Ван Екові посадити себе на корабель і відправити додому? Вона вже відчувала смак перепічки, тепло, яким пашить сковорідка, бачила стрічки, вплетені в темні материні коси, шовкові смужки кольору стиглої хурми.
Але Інеж знала й дещо інше. Це інше навчило її. «Краще гірка правда, ніж солодка брехня». Каз ніколи не пропонував їй щастя, тож Мара не довіряла чоловікам, які тепер обіцяли подати його на тарілочці. Вона недарма страждала. Її Святі мали причину, щоб привести її до Кеттердама, – корабель, що полюватиме на работорговців, місію, яка надасть сенсу всьому, чого вона зазнала. Вона не зрадить цю мету чи своїх друзів через якісь мрії про минуле.
Інеж засичала на Баяна, і той відсахнувся від цього тваринного звуку.
– Скажи своєму хазяїнові, хай спочатку поважає свої давні угоди, а потім укладає нові, – сказала дівчина. – А тепер дай мені спокій.
Баян поспіхом кинувся навтьоки, наче гарно вбраний пацюк, що ним він і був, але Інеж знала: настав час діяти. Нова Баянова наполегливість не віщувала нічого доброго для неї. «Я мушу вибратися із цієї пастки, – думала Мара, – перш ніж ця потвора спокусить мене спогадами та співчуттям». Можливо, Каз разом з іншими прийдуть по неї, але вона не збирається сидіти й чекати, що станеться.
Щойно Баян з вартовими пішли, дівчина дістала зі своєї схованки під мотузками на щиколотках уламок розбитої миски і взялася до роботи. Коли Баян прийшов із запашною мискою каші, вона почувалася дуже слабкою й ледь стояла на ногах, але їй тільки довелося вдати, що вона непритомніє, щоб навмисно скинути тацю зі стола. Якщо Ван Ек дійсно провів дослідження, йому слід було попередити Баяна, що Мара не падає. І точно не гупається незграбною купою на підлогу, де з легкістю може заховати між своїми путами гострий шматочок глиняного посуду.
Здавалося, минуло ціле життя, поки вона пиляла та дряпала, порізавши до крові об гострі краї пучки пальців, аж тоді нарешті дівчина розірвала мотузку і звільнила руки, а потім розв’язала щиколотки й рушила до вентиляційної решітки. Баян із вартовими не повернуться до завтрашнього ранку. Це давало їй цілу ніч, щоб втекти звідси й опинитися так далеко, як їй тільки пощастить.
Шахта була страшенно тісна, повітря всередині затхле від запахів, які Інеж навіть не вдавалося розпізнати, а темрява така щільна, що можна було не знімати з очей пов’язки. Мара й гадки не мала, куди її може привести вентиляція. Вона могла тягнутися ще кілька метрів або кілометр. Інеж потрібно було втекти до ранку, інакше вони знайдуть розхитану на петлях вентиляційну решітку і точно знатимуть, де вона.
«Прихильна вдачо, витягни мене звідси», – похмуро подумала дівчина. Вона сумнівалася, що комусь із Ван Екових вартових удасться протиснутися до цієї повітряної шахти. Їм доведеться знайти якогось кухарчука й добряче намастити його смальцем.
Вона повільно посунулася вперед. Як далеко вона просунулася? Щоразу, коли вона глибоко вдихала, здавалося, наче повітряна шахта стискається навколо ребер. Наскільки Інеж знала, вона могла бути на вершечку будівлі. Вона могла висунути голову на іншому боці й побачити далеко внизу метушливу Кеттердамську вулицю. Із цим Мара могла впоратися. Але що, як шахта просто урветься? Якщо з іншого боку глуха стіна? Їй доведеться проплазувати весь шлях задки і сподіватися, що вдасться заново зав’язати мотузки так, щоб ті, хто тримає її в полоні, не здогадалися, що вона вчинила. Неможливо. Цієї ночі не буде ніяких глухих кутів.
«Швидше», – наказувала вона собі, а на чолі намистинами виступав піт. Важко було не уявляти, що будинок стискається довкола неї, що його стіни вичавлюють з її легень повітря. Інеж не могла скласти справжній план, поки не дістанеться краю тунелю, поки не дізнається, як далеко їй потрібно втекти, щоб вислизнути з лаписьк Ван Екових людей.
А тоді вона відчула його – незначний порух повітря, що торкнувся її вологого чола. Мара прошепотіла коротеньку вдячну молитву. Попереду мусив бути якийсь отвір. Вона принюхалася, намагаючись відчути натяк на вугільний дим або мокрі зелені поля провінційного містечка. Обережно протискалася вперед, аж поки пальці не торкнулися поперечин на вентиляційній шахті. Світло нізвідки не сочилося, і це здалося Інеж гарним знаком. Кімната, до якої вона збиралася зістрибнути, схоже, безлюдна. Святі, а що, як вона у Ван Ековім маєтку? А що, як вона ось‑ось приземлиться на сонного крамаря? Вона прислухалася, чи не пролунає людський звук – хропіння, глибоке дихання. Нічого.
Інеж прагнула повернути собі свої ножі, відчути в долонях їхню заспокійливу вагу. Цікаво, чи Ван Ек і досі володіє ними? А може, викинув їх у море? Хай там як, вона знову перелічила їхні імена – Петір, Марія, Анастасія, Лізабета, Сан‑Владімір, Санта‑Аліна – і відчула мужність у кожному промовленому пошепки слові. Потім дівчина розгойдала вентиляційну решітку й щосили штовхнула її. Та розчахнулася, проте замість того, щоб повиснути на петлях, взагалі відвалилася. Інеж спробувала вхопити її, але решітка прослизнула між пальцями і загуркотіла підлогою.
Дівчина почекала, серце гупало. Хвилина минула в тиші. Ще одна. Ніхто не прийшов. У кімнаті було порожньо. Можливо, у всьому будинку було порожньо. Ван Ек не залишив би її без охорони, тож, мабуть, його люди вишикувалися ззовні. Дівчина знала: якщо це так, спроба прослизнути повз них виявиться невеличким випробуванням. І принаймні зараз вона слабко уявляла, як далеко від неї підлога.
Не існувало способу здійснити вишукано те, до чого вона збиралася вдатися. Інеж ковзнула головою донизу, тримаючись за стіну. Потім, коли дівчина вже висунулася більш ніж наполовину, а тіло почало напинатися, Інеж дозволила інерції потягнути себе вперед, скрутилася калачиком і затулила руками голову, щоб захистити череп і шию під час падіння.
Удар був досить безболісним. Підлога тут була бетонна – так само, як у її камері, – але, вдарившись, Інеж перекотилася і вперлася в щось, що здавалося задньою стінкою чогось твердого. Вона скочила на ноги, вивчаючи руками предмет, у який врізалася. Він був оббитий оксамитом. Рухаючись убік, дівчина відчула під пальцями ще один аналогічний предмет. «Сидіння, – здогадалася Інеж. – Я в театрі».
У Бочці було чимало музичних залів і театрів. Чи могло статися, що вона була так близько від дому? А може, в одному з респектабельних оперних театрів Ліду?
Інеж повільно рухалася, простягнувши руки перед собою, поки не дісталася до стіни, що, як вона подумала, була в затильній частині театру. Дівчина обмацувала її в пошуках дверей, вікна чи хоча б іще одного вентиляційного отвору. Нарешті її пальці наштовхнулися на одвірок і руки лягли на круглу ручку. Та не піддалася. Замкнено. Інеж нерішуче посмикала.
Кімнату залило світло. Інеж притиснулася спиною до дверей, скосивши очі від несподіваної яскравості.
– Якщо вам захотілося здійснити екскурсію, пані Ґхафа, могли б просто попросити, – промовив Ян Ван Ек.
Він стояв на сцені старезного театру в чорному крамарському костюмі строгого крою. Зелені оксамитові театральні стільці були поїдені міллю. Завіса, що обрамлювала сцену, звисала клаптями. Ніхто не доклав зусиль, щоб розібрати декорації останньої п’єси. Вони нагадували жахливе дитяче видіння в операційній хірурга: зі стін звисали гігантські пилки й киянки. Інеж упізнала декорації до «Безумця й лікаря», однієї з коротеньких п’єс «Комеді Бруте».
По периметру кімнати вишикувалися вартові, а Баян стояв поруч із Ван Еком, стискаючи вишукані рученята. Невже вентиляційну решітку не зачинили для того, щоб спокусити її? Невже Ван Ек увесь цей час грався з нею?
– Підведіть її сюди! – наказав вартовим Ван Ек.
Інеж ані миті не вагалася. Вона заскочила на вузьку спинку найближчого театрального стільця, потім рвонула до сцени, перестрибуючи з одного ряду на інший, поки вартові намагалися видертися на сидіння. Мара дугою злетіла на сцену, минула переляканого Ван Ека, обережно обігнула ще двох вартових, ухопила одну зі сценічних мотузок і полізла вгору, подумки промовляючи молитви, щоб та витримала її вагу, поки вона дістанеться вершечку. Вона зможе заховатися в кроквах і знайти шлях на дах.
– Переріжте мотузку! – вигукнув Ван Ек незворушним голосом.
Інеж хутчіш полізла вище. Але наступної миті вона побачила над собою обличчя: один із Ван Екових посіпак із ножем у руці. Він навідлиг розрубав мотузку.
Шворка не витримала, і Мара впала на підлогу, розслабляючи коліна, щоб пом’якшити удар. Перш ніж їй удалося підвестися, троє вартових наскочили на неї, утримуючи дівчину на місці.
– Чесне слово, пані Ґхафа, – дорікнув їй Ван Ек, – ми добре обізнані з вашими талантами. Невже ви гадаєте, що я не вжив запобіжних заходів? – На відповідь він не чекав. – Ви не вийдете звідси без моєї допомоги або допомоги містера Бреккера. Оскільки, схоже, він не збирається потішити нас своєю присутністю, вам, напевно, варто поміркувати про зміну союзників.
Інеж не озвалася.
Ван Ек заклав руки за спину. Дивно було дивитися на нього й бачити тінь Віланового обличчя.
– Місто заполонили чутки про парем. Фієрданська делегація дрюскелле прибула до сектора посольств. Сьогодні до Третьої Гавані припливли два шуанських військових кораблі. Я дав Бреккерові сім днів на те, щоб оцінити угоду щодо вашої безпеки, але всі шукають Кувея Юл‑Бо – я ж бо неодмінно вивезу хлопчину з міста, перш ніж його знайдуть.
«Два шуанських військових кораблі». Ось що змінилося. Час Ван Ека спливав. Чи було це відомо Баянові, чи він просто відчув зміну в настрої хазяїна?
– Я сподівався, що Баян зможе згодитися для чогось іще, окрім покращення хисту моєї дружини до гри на фортепіано, – вів далі Ван Ек, – але схоже, що нам із вами доведеться дійти згоди. Де Каз Бреккер тримає хлопця?
– Звідки мені взагалі це знати?
– Вам мають бути відомі адреси явок Покидьків. Бреккер ні до чого не вдається без підготовки. Він мусить мати мурашники для переховування по всьому місту.
– Якщо ви так добре його знаєте, тоді вам відомо, що він ніколи не триматиме Кувея там, куди я можу вас привести.
– Я в це не вірю.
– Нічого не можу вдіяти з тим, у що ви вірите чи не вірите. Ваш шуанський науковець уже, напевно, давно втік.
– Я почув би про це. У мене всюди є шпигуни.
– Очевидно, не всюди.
Баянові вуста примхливо скривилися.
Ван Ек стомлено похитав головою.
– Покладіть її сюди, на стіл.
Інеж знала, що пручатися немає сенсу, але все одно спробувала. Вона могла боротися або піддатися жаху, що охопив її, коли вартові підняли її на стіл і припнули до нього кінцівки. Тепер вона побачила, що один із реквізитних столів був завалений інструментами, що нічим не скидалися на гігантські киянки і пилки, які звисали зі стін. Це були справжні хірургічні інструменти. Скальпелі, пилки й затискачі, що зблискували, не приховуючи своїх похмурих намірів.
– Ви – Мара, пані Ґхафа, легенда Бочки. Ви збирали таємниці суддів, радників, злодіїв і навіть убивць. Сумніваюся, що в цьому місті є щось, що вам невідомо. Ви негайно розповісте мені адреси явок містера Бреккера.
– Я не можу розповісти вам те, чого не знаю.
Ван Ек зітхнув.
– Пам’ятайте, що я намагався поводитися з вами ввічливо. – Він повернувся до одного з вартових, кремезного чолов’яги з гострим, мов бритва, носом.
– Мені б хотілося, щоб це не надто затягнулося. Роби те, що вважаєш за краще.
Рука вартового зависла над столом з інструментами, наче вирішуючи, яка саме жорстокість буде ефективнішою. Інеж відчула, як її мужність похитнулася, від паніки вона хапала повітря ротом. «Якщо надходить страх, незабаром щось мусить статися».
Баян нахилився над дівчиною, його обличчя зблідло, а очі повнилися співчуттям.
– Будь ласка, скажи йому. Бреккер точно не вартує того, щоб тебе вкрили рубцями або скалічили. Скажи крамареві, що тобі відомо.
– Усе, що мені відомо: такі люди, як ти, не заслуговують на повітря, яким вони дихають.
Схоже було, наче музикант страждав від гострого болю.
– Я був до тебе винятково добрим. Я не якась там потвора.
– Ні, ти чоловік, який ледаче сидить поруч і вітає себе, що він такий ввічливий, поки потвора нажирається від пуза. Монстри принаймні мають зуби і хребет.
– Так нечесно!
Інеж не могла повірити в м’якотілість цього створіння, у те, що цієї миті воно домаглося її схвалення.
– Якщо ти досі віриш у чесність, отже, прожив дуже вдале життя. Відійди зі шляху потвори, Баяне. Покладімо цьому край.
Бритвоносий вартовий ступив на крок уперед; у його руках щось зблиснуло. Інеж потяглася до внутрішнього острівця спокою, до місця, яке допомогло їй прослужити ріку «Звіринці», рік, кожна ніч якого була сповнена болю й приниження, а відлік дням вели побої та ще дещо гірше.
– Давай, – заохотила вона чоловіка, і голос її був міцний як сталь.
– Зачекай, – озвався Ван Ек. Він роздивлявся Інеж із таким виразом обличчя, наче читав гросбух, намагаючись підібрати числа. Крамар схилив голову набік і промовив: – Поламай їй ноги.
Інеж відчула, як згасла її мужність. Вона почала молотити ногами, намагаючись вирватися з лещат вартових.
– Ах, – додав Ван Ек. – Ось що я думаю.
Бритвоносий вартовий вибрав важкий шматок труби.
– Ні, – зупинив його Ван Ек. – Я не хочу, щоб це був чистий перелом. Візьми киянку. Розтрощи кістку. – Над нею ширяв погляд його яскравих чисто‑синіх очей – Віланових очей, проте до останньої крихти позбавлених Віланової доброти. – Нікому не вдасться скласти вас знову докупи, пані Ґхафа. Можливо, вам пощастить виплатити ваш контракт, просячи милостиню в Східній Клепці, а потім щоночі приповзати до Рейки, якщо, звісно, Бреккер і далі здаватиме вам там кімнату.
– Не треба. – Мара не знала, благає Ван Ека чи себе. Не знала, кого вона більше ненавидить цієї миті.
Вартовий узяв сталевий молоточок.
Інеж скорчилася на столі, тіло вкрилося потом. Вона відчувала запах власного страху.
– Не треба, – повторила вона. – Не треба.
Бритвоносий вартовий зважив молоточок у руках. Ван Ек кивнув. Вартовий замахнувся плавною дугою.
Інеж дивилася, як молоточок здійнявся і досяг найвищої точки, світло мерехтіло на його широкій голівці пласким обличчям мертвого Місяця. Дівчина почула, як тріснув у каміні вогонь, подумала про материне волосся із шовковими стрічками кольору хурми.
– Він ніколи не пристане на пропозицію, якщо ви поламаєте мене! – крикнула вона, слова вихопилися з якихось глибин усередині, голос лунав грубо й беззахисно. – Я йому більше не знадоблюся!
Ван Ек підвів руку. Молоток опустився.
Інеж відчула, як він ковзнув по її штанам, удар розколов поверхню стола за міліметр від її литки, і від цієї сили відламався кутик.
«Моя нога, – подумала дівчина, несамовито здригаючись. – Це мала бути моя нога». Потім вона відчула металевий присмаку роті. Мара прокусила язик. «Святі, захистіть мене. Святі, захистіть мене».
– Ви навели цікавий аргумент, – задумливо озвався Ван Ек. Він постукав пальцем по губах, роздумуючи. – Поміркуйте про свою відданість, пані Ґхафа. Завтра вночі я можу бути не таким милосердним.
Інеж не могла впоратися з тремтінням. «Я тебе розіпну, – заприсяглася вона подумки. – Я вирву з твоїх грудей жалісливі сердечні вибачення». Це була лиха думка, мерзенна думка. Але вона не могла її побороти. Чи схвалять це її Святі? Чи воздається їй пробачення, якщо вона вб’є не для того, щоб вижити, а тому, що палатиме соковитою, яскравою ненавистю? «Мені байдуже, – подумала Інеж, скручена судомою, і вартові підняли її тремтливе тіло зі столу. – Я спокутуватиму до останнього свого дня, якщо це означає, що спроможуся вбити його».
Вони потягли дівчину назад до її кімнати через фойє напівзруйнованого театру, а потім коридором, де, як вона знала, мала б розташовуватися колишня апаратна кімната. Їй знову зв’язали руки й ноги.
Баян повернув на місце пов’язку.
– Перепрошую, – прошепотів він. – Я не знав, що він задумав... Я...
– Кадема мегім.
Баян відсахнувся.
– Не кажи так.
Сулійці були стримані люди, вірні. Їм доводилося бути такими у світі, де вони не мали власної країни і де їх було так мало. Зуби Інеж стукотіли, але вона витиснула із себе слова:
– Ти покинутий. Так само, як ти повернувся спиною до мене, повернуться спинами до тебе. – Це було найгірше із сулійських проклять, яке забороняло предкам радо зустріти звинувачуваного в іншому світі та прирікало душу тинятися, не знайшовши домівки.
Баян зблід.
– Я не вірю в ці забобони.
– Повіриш.
Він щільніше запнув пов’язку на голові. Інеж почула, як зачинилися двері.
Вона лежала на боці, уп’явши стегно й коліна у тверду підлогу, та чекала, поки минеться дрож.
У перші дні перебування у «Звіринці» вона вірила, що хтось прийде по неї. Родина знайде її. Представник закону. Герой із тих історій, що розповідала їй мама. Чоловіки приходили, та не для того, щоб звільнити її, – і врешті‑решт надія зів’яла, як листочки під занадто палючим сонцем, і змінилася зачатками смиренності.
Каз урятував її з тієї безнадії, а їхні життя відтоді стали низкою порятунків, вервечкою боргів, що їх вони ніколи не рахували, знову й знову рятуючи одне одному життя. Лежачи в темряві, вона збагнула, що, попри всі свої борги, вірила, що він знову врятує її, що він забуде про свою жадібність і своїх демонів та прийде по неї. Тепер Мара вже не була така певна. Річ була не лише в словах, які вона сказала і які зупинили  Ван Екову руку, але в правді, яку вона почула у своєму голосі. «Він ніколи не пристане на пропозицію, якщо ви поламаєте мене». Вона не могла вдавати, наче ці слова були викликані якоюсь стратегією або навіть тваринним лукавством. Магія того, що вони спрацювали, народилася з віри. Потворні чари.
«Завтра вночі я можу бути не таким милосердним». Невже сьогодні вночі відбувся ритуал, що мав налякати її? Чи повернеться Ван Ек, щоб утілити свої погрози? А якщо Каз таки прийде, що тоді залишиться від неї?

Частина друга
Убивчий вітер

5. Джаспер

жасперові здалося, наче його одяг кишить блохами. Щоразу, залишаючи Острів Чорного Серпанку, щоб поскрадатися Бочкою, команда вбиралася в костюми «Комеді Бруте» – плащі, вуалі, маски, а часом і роги, якими туристи й тубільці користувалися, щоб приховати свою зовнішність, розважаючись у Бочці.
Але тут, на респектабельних проспектах і серед каналів університетського району, Багряний Пан і Сіре Чортеня привернули б значно більше зачудованих поглядів, тому вони з Віланом позбулися своїх костюмів, щойно вшилися подалі від Клепок. І якщо вже бути чесним із самим собою, Джасперові не хотілося зустрітися з батьком уперше за кілька років у масці з виряченими очима, чи в помаранчевому шовковому плащі, чи у своїй звичній бочковій шкурі. Стрілець одягнувся якомога пристойніше, Вілан позичив йому кілька крюґе на вживаний твідовий піджак і темно‑сіру камізельку. Джаспер мав цілком поважний вигляд, утім студентам усе одно не варто було здаватися надто заможними.
Він укотре помітив, що тягнеться до револьверів, палко прагнучи відчути під великими пальцями знайомий прохолодний дотик їхніх укритих перлинами руків’їв. Той пацюк‑правник наказав піт‑босу заховати їх до сейфу «Клубу купчастих хмар». Каз обіцяв, що настануть кращі часи і револьвери повернуться до стрільця, але Джаспер сумнівався, що Бреккер був би таким спокійним і стриманим, якби хтось поцупив його ціпок. «Ти сам поклав їх на стіл, наче якийсь простак», – нагадав собі хлопець. Він зробив це заради Інеж. А якщо вже бути чесним, він зробив це також і заради Каза, щоб показати йому, що ладний на все, що знадобиться, аби покращити справи. Не схоже, щоб це надто допомогло.
«Гаразд, – утішив себе Джаспер, – я б усе одно не зміг узяти їх із собою на це завдання». Студенти й професори не тиняються між аудиторіями, набиваючи пороху патрони. Хоча, можливо, це додало б навчальним дням трохи цікавості. Хай там як, а Джаспер заховав під пальтом жалюгідну грудку пістолета. Зрештою, це був Кеттердам, і, ймовірно, вони з Віланом прямували до пастки. Саме тому Каз із Матаясом скрадалися за ними назирці. Він не бачив жодного з них, і Джасперові це здавалося добрим знаком, але стрілець був вдячний Віланові за пропозицію піти разом із ним. Каз дозволив це тільки тому, що Вілан повідомив: він мусить поповнити запаси для роботи над довгоносиком.
Вони йшли повз студентські кав’ярні та книгарні, у вітринах яких було напхом напхано підручників, чорнила й паперу. Хлопці були менш ніж за кілька кілометрів від галасу й гуркоту Бочки, але здавалося, наче вони перейшли міст до іншої країни. Замість зграй моряків, які щойно зійшли з човнів у пошуках неприємностей, чи туристів, які наштовхувалися на тебе під усіма можливими кутами, люди відходили вбік, даючи дорогу, і розмовляли стишеними голосами. Від вітрин не кричали зазивайли, сподіваючись пожвавити торгівлю. У маленьких покручених завулочках трудилося чимало палітурників і аптекарів, а на перехрестях не було дівчат і хлопців, що працювали на котрийсь із будинків Східної Клепки, тож мусили докучати своїми пропозиціями просто на вулицях.
Джаспер зупинився під навісом і глибоко втягнув носом повітря.
– Що? – не зрозумів Вілан.
– Тут значно краще пахне. – Дорогим тютюном, досі вологою від ранкового дощу бруківкою, блакитними хмарками гіацинтів у горщиках на підвіконнях. Ані сечі, ані блювотиння, ані дешевих парфумів чи гнилого сміття. Навіть запах вугільного диму здавався тут слабшим.
– Ти застряг? – поцікавився Вілан.
– Ні. – Джаспер видихнув і злегка присів. – Може, трошки. – Ротті передав повідомлення до готелю, де зупинився чоловік, який стверджував, що він Джасперів батько, щоб вони могли визначитися з часом і місцем зустрічі. Стрілець хотів піти сам, але якщо його батько насправді був у Кеттердамі, його могли використовувати як приманку. Краще було зустрітися серед білого дня на нейтральній території. Університет видавався найбезпечнішим місцем, досить віддаленим від загроз Бочки чи інших земель, якими зазвичай тупцяв Джаспер.
Стрілець не був певен, чи хоче він, щоб в університеті на нього чекав батько, чи ні. Значно приємніше було думати, що доведеться встрянути в сутичку, аніж соромитися того, як жахливо він усе зіпсував, проте балачки про це нагадували спроби видряпатися на шибеницю з гнилих дощок. Тому він сказав тільки:
– Мені завжди подобалася ця частина міста.
– Моєму батькові вона теж подобається. Він високо цінує навчання.
– Вище за гроші?
Вілан здвигнув плечима, роздивляючись вітрину, заставлену розмальованими вручну глобусами.
– Знання – це не знак прихильності долі. А процвітання – знак.
Джаспер зиркнув на хлопця. Він досі не звик до того, що Кувеїв рот розмовляв Вілановим голосом. Від цього він завжди почувався трохи спантеличеним, наче думав, що потягнувся за келихом вина, а натомість набрав повен рот води.
– Твій татко справді такий вірянин чи це просто вибачення за те, що, коли йдеться про бізнес, він звичайний сучий син?
– Ну, насправді це так, коли йдеться про що завгодно.
– Особливо про злочинців і канальних пацюків із Бочки?
Вілан посунув лямку свого наплічника.
– Він вважає, що Бочка відвертає людей від роботи і працьовитості та змушує деградувати.
– Можливо, його правда, – погодився Джаспер. Часом він замислювався, що могло статися, якби тієї ночі він не пішов до міста зі своїми новими друзями, якби він ніколи не зайшов до гральної зали й не крутонув уперше «Мейкерове колесо». Це мало бути невинною розвагою. І було нею для всіх інших. Але Джасперове життя розкололося, наче опецьок, на дві різні нерівні частини: час до того, як він ступив крок до колеса, і кожен день після. – Бочка зжирає людей.
– Може, – замислився Вілан. – Але бізнес – це бізнес. Гральні зали й будинки задоволень задовольняють попит. Вони дають робочі місця. Вони сплачують податки.
– Яким гарненьким маленьким хлопчиком із Бочки ти став! Практично ілюстрацією до книжок босів. – Раз на кілька років якомусь реформаторові спадало на думку вичистити Бочку, очистити Кеттердам і позбавити його лихої репутації. Саме це породжувало памфлети, пропагандистську війну між власниками гральних барлогів і будинків задоволень з одного боку та крамарів‑реформаторів у чорних костюмах з іншого. Урешті‑решт все зводилося до грошей. Бізнес Східної й Західної Клепки перетворився на серйозне джерело прибутку, а мешканці Бочки кидали до валіз із міськими податками надзвичайно дзвінку монетку.
Вілан знову посмикав лямку наплічника, що перекрутилася нагорі.
– Не думаю, що це надто відрізняється від того, коли ставиш усі свої статки на торговий корабель із шовком або юрдою. Щоправда, коли ти граєш на ринку, шанси значно кращі.
– Ти привернув мою увагу, крамарику. – Кращі шанси його завжди цікавили. – Яку найбільшу суму твій батько губив колись на ринку?
– Насправді, я не знаю. Він давним‑давно припинив розмовляти зі мною про такі речі.
Джаспер завагався. Ян Ван Ек був тричі дурень, якщо поводився так із власним сином, проте доводилося зізнатися, що стрільця цікавив Віланів імовірний «недуг». Йому хотілося знати, що бачив хлопець, намагаючись читати, і чому він, схоже, міг упоратися з рівняннями або цінами в меню, але не міг із літерами чи реченнями. Натомість Джаспер сказав:
– Цікаво, чи додає крамарям манірності близькість Бочки? Увесь цей чорний одяг і смиренність, м’ясо лише двічі на тиждень, пиво замість бренді. Можливо, вони спокутують за всі наші веселощі?
– Утримують терези в рівновазі?
– Точно. Тобто лише подумай, яких висот розпусти ми могли б сягнути, якби ніхто не стримував це місто. Шампанське на сніданок. Оргії голяка в залах Біржі.
Вілан видав збентежений звук, що нагадував пташиний кашель, і відвів погляд від Джаспера. Його було так надзвичайно легко приголомшити, проте Джаспер мусив зізнатися: він не вважав, що університетський район потребує своєї порції бруду. Він подобався йому таким, яким був, – чистою, тихою місциною, де пахло книжками та квітами.
– Ти не мусиш іти, сам знаєш, – повідомив стрілець, відчувши, що мусить це сказати. – Свої припаси ти вже маєш. Можеш перечекати в безпеці, затишно влаштувавшись у кав’ярні.
– Ти цього хочеш?
«Ні. Я не можу зробити це сам». Джаспер здвигнув плечима. Він не був певен, як ставився до того, свідком чого Вілан міг стати в університеті. Джаспер рідко бачив батька розгніваним, але як йому вдасться не розлютитися тепер? Які пояснення Джаспер мусить йому запропонувати? Він брехав, ризикував батьковими засобами до існування, що їх той заробив важкою працею. А заради чого? Заради теплої купки нічого.
Утім, Джаспер не міг примиритися з думкою, що зустрінеться з батьком сам на сам. Інеж зрозуміла б його. Не те щоб він заслуговував на її симпатію, але було в ній щось спокійне, що визнавало й стишувало його власні страхи. Стрілець сподівався, що Каз запропонує піти разом із ним, проте, коли вони розходилися, щоб дістатися до університету, Бреккер кинув на Джаспера один‑єдиний швидкий темний погляд. Ідея була зрозумілою. Ти викопав цю могилу. Піди і ляж у неї. Каз досі карав його за ту засідку, що мало не завершила роботу із Льодовим Двором ще до її початку; і йому знадобиться дещо більше, ніж пожертвувати своїми револьверами, щоб знову заслужити Бреккерову доброзичливість. Та чи Бреккер узагалі був колись доброзичливим?
Стрільцеве серце загупало трохи сильніше, коли вони увійшли крізь широку кам’яну арку до внутрішнього дворика Букспляйн. Університет розташовувався не в одній будівлі, а в кількох – усі вони були зведені вздовж паралельних ділянок Букканалу, а поруч був міст Промовця, де люди збиралися, щоб провести дебати або випити дружню пінту пива – залежно від того, який був день тижня. Проте серцем університету був Букспляйн – чотири бібліотеки, збудовані довкола центрального подвір’я і фонтана Науковця. Відтоді як Джасперова нога востаннє ступала на університетські землі, минуло майже два роки. Він ніколи офіційно не відмовлявся від навчання. Насправді він навіть не вирішував припинити відвідувати заняття. Просто щоразу більше часу проводив у Східній Клепці, поки не озирнувся одного дня і не зрозумів, що Бочка стала його домівкою.
Але навіть за своє коротке студентське життя стрілець закохався в Букспляйн. Джаспер ніколи не був видатним читачем. Він полюбляв історії, але ненавидів сидіти нерухомо, а книжки, які йому задавали читати в школі, схоже, були призначені для того, щоб перетворити його мозок на воду. У Букспляйні, хай би куди помандрував його погляд, він завжди натрапляв на щось цікаве: освинцьовані вікна з вітражними облямівками, залізні ворота, викувані з фігурок книжок та кораблів, центральний фонтан з його бородатим науковцем і найкраще з усього – ґаргульї, кажанокрилі гротескові фігури в академічних шапочках, і кам’яні дракони, що позасинали над книжками. Джасперові подобалося думати, що той, хто збудував це місце, знав: не всім студентам підходить безмовне споглядання.
Проте, коли вони увійшли на подвір’я, Джаспер не озирнувся навкруги, щоб насолодитися кам’яною кладкою, і не прислухався до плюскоту фонтана. Уся його увага зосередилася на чоловікові, що стояв біля східної стіни, роздивляючись вітражні вікна вгорі, стискаючи в руках пожмаканого капелюха. Із раптовим спалахом болю Джаспер збагнув, що батько вдягнув свій найкращий костюм. Він охайно зачесав з лоба назад руде каельське волосся. Тепер у ньому з’явилася сивина, якої там не було, коли Джаспер поїхав із дому. Кольм Фахей скидався на фермера дорогою до церкви. Абсолютно недоречно. Каз – дідько, будь‑хто в Бочці – кинув би на нього один‑єдиний погляд і побачив лише ціль, що ходить і розмовляє.
Джасперове горло здавалося випаленим, мов сухий пісок.
– Та, – каркнув він.
Батькова голова різко смикнулася, і Джаспер приготувався до того, що могло статися далі: до будь‑яких образ чи звинувачень, що йому кине батько; він на це заслужив. Але він був неготовий до усмішки з полегшенням, яка освітила грубуваті батькові риси. З тим самим успіхом можна було влучити кулею Джасперові в самісіньке серце.
– Джасе! – скрикнув батько. А тоді стрілець кинувся через двір, і батькові руки міцно обійняли його, стиснувши так сильно, що Джасперові здалося, наче він реально відчуває, як згинаються ребра. – Усі Святі, я думав, що ти помер. Мені сказали, що ти тут більше не вчишся, що ти просто зник, і... Я був певен, що ти вскочив у халепу з бандитами чи ще кимось таким у цьому забутому Святими місці.
– Я живий, та, – видихнув Джаспер. – Але, якщо ти мене так стискатимеш, це ненадовго.
Батько засміявся і відпустив його, тримаючи на відстані простягнутої руки й поклавши великі долоні синові на плечі. – Присягаюся, ти виріс іще на тридцять сантиметрів.
Джаспер нахилив голову.
– На п’ятнадцять. Е‑ем, це Вілан, – сказав він, переходячи із новоземської на керчинську. Удома вони розмовляли обома – мовою його матері та мовою торгівлі. Рідна батькова каельська призначалася для рідкісних митей, коли Кольм співав.
– Приємно познайомитися. Ви розмовляєте керчинською? – практично прокричав батько, і Джаспер збагнув: причина в тім, що Вілан досі мав шуанську зовнішність.
– Та, – сказав він, нерішуче зіщулившись, – він нормально розмовляє керчинською.
– Радий знайомству з вами, пане Фахей, – озвався Вілан. Хай будуть благословенні його крамарські манери.
– Мені теж, хлопче. Ти також студент?
– Я... вчився, – ніяково відповів хлопець.
Джаспер і гадки не мав, чим заповнити тишу, що запала після цього. Він не був певен, чого чекає від цієї зустрічі з батьком, але точно не готувався до дружнього обміну люб’язностями.
Вілан прокашлявся.
– Ви не голодний, пане Фахей?
– Помираю від голоду, – вдячно озвався Джасперів батько.
Вілан штурхнув стрільця ліктем.
– Може, поведемо твого батька пообідати?
– Пообідати, – повторив Джаспер, наче щойно вивчив це слово. – Так, пообідати. Хто ж не любить пообідати? – Обід здавався дивом. Вони їстимуть. Вони розмовлятимуть. Можливо, вип’ють. Будь ласочка, нехай вони вип’ють.
– Але, Джаспере, що сталося? Я отримав повідомлення від Ґеменсбанку. Настає час повертати позичку, а ти змусив мене повірити, що вона була тимчасовою. І твоє навчання.
– Та, – почав Джаспер. – Я... річ у тім...

У стінах подвір’я пролунав постріл. Джаспер відштовхнув батька позад себе, коли куля із дзенькотом вдарилася об каміння під ногами, здійнявши хмарку пилюки. Несподівано в повітрі залунали постріли. Відлуння заважало зрозуміти, звідки стріляли.
– Що, заради Всіх Святих, це...
Джаспер сіпнув батька за рукав і потягнув його до прихованого кам’яного притулку вхідних дверей. Він глипнув ліворуч, збираючись ухопити Вілана, проте крамарик уже рухався, тримаючись поруч зі стрільцем і досить завбачливо пригнувшись. «Ніщо не змусить тебе навчатися швидше, ніж кілька пострілів у твій бік», – подумав Джаспер, коли вони дісталися захисного виступу. Він вигнув шию, намагаючись роздивитися лінію даху, а коли пролунало ще кілька пострілів, відсахнувся назад. Ліворуч, звідкись ізгори, укотре почулося базікання кулемета, і Джаспер міг тільки сподіватися, що це Каз із Матаясом стріляють у відповідь.
– Святі! – задихнувся батько. – Це місто навіть гірше, ніж попереджають путівники!
– Та, це не місто, – заперечив Джаспер, витягаючи з‑під пальта пістоль. – Вони прийшли по мене. Чи по нас. Важко сказати.
– Хто прийшов по тебе?
Джаспер ззирнувся з Віланом. Ян Ван Ек? Банда конкурентів, які сподівалися поквитатися? Пекка Роллінз чи ще хтось, у кого Джаспер позичив грошей?
– Список потенційних шанувальників досить довгий. Ми мусимо забратися звідси, перш ніж познайомимося з ними ближче.
– Розбійники?
Джаспер знав, що існує чимала вірогідність, що його зрешетять кулями, тому намагався стримати посмішку.
– Щось таке.
Він роззирнувся з‑за виступу дверей, ухилився від двох пострілів, а потім пірнув назад, коли вибухнула чергова кулеметна черга.
– Вілане, скажи мені, що маєш із собою ще щось, крім ручок, чорнила і компонентів для довгоносика.
– Я маю дві фотобомби і дещо новеньке, зроблене нашвидкуруч з, е‑е‑ем, пива.
– Бомби? – перепитав Джасперів батько, моргаючи, наче збудився від поганого сну.
Джаспер безпомічно здвигнув плечима.
– Може, вважатимеш їх науковим експериментом?
– Якій кількості людей ми протистоїмо? – поцікавився Вілан.
– Поглянь‑но на себе, ти ставиш правильні запитання. Важко сказати. Вони десь на даху, і єдиний шлях назад – крізь арку. Доведеться перетнути чималий шлях подвір’ям, поки вони стрілятимуть із підвищення. Навіть якщо нам це вдасться, підозрюю, що ззовні Букспляйн на нас чекає ще більше галасу, якщо тільки Каз із Матаясом не розчистили якимось чином шлях.
– Я знаю інший вихід назовні, – повідомив Вілан. – Але він на іншому боці подвір’я. – Хлопець показав на двері під аркою з вирізьбленою фігурою якоїсь потвори, що гризла олівець.
– Читальна зала? – Джаспер оцінив відстань. – Гаразд. На рахунок «три» рвонеш. Я прикрию. Заведи мого батька всередину.
– Джаспере...
– Та, присягаюся, я все поясню, але просто зараз тобі достатньо знати тільки, що ми вскочили в халепу, а так сталося, що в халепах я справжній експерт. – Це була щира правда. Стрілець відчував, як повертається до життя. Турботи, що бігли за ним назирці, відколи він дізнався новину про батьків приїзд до Кеттердама, зникли. Він почувався вільним і небезпечним, наче блискавка, що прокотилася над прерією. – Повір мені, та.
– Гаразд, хлопче. Гаразд.
Джаспер був переконаний, що почув непромовлене вголос «поки що». Він побачив, як зібрався Вілан. Для крамарика все це досі було новим. Треба сподіватися, що Джаспер нікого не вб’є.
– Один, два... – На «три» він почав стріляти. Вистрибнувши на подвір’я, стрілець покотився, щоб заховатися за фонтаном. Він кинувся наосліп, але швидко, інстинктивно розрізнив постаті на даху, відчуваючи рух і постріли раніше, ніж устиг чітко продумати свій шлях зі зручного ракурсу. Йому не потрібно було нікого вбивати, просто нагнати страху і виграти для батька з Віланом трохи часу.
Куля влучила в центральну статую фонтана, і книжка в руках науковця вибухнула кам’яними друзками. Хай там якою зброєю користувалися нападники, вони не байдикували.
Джаспер перезарядив свій пістоль і підскочив угору позаду фонтану, стріляючи.
– Усі Святі, – вигукнув він, коли біль розірвав плече. Він по‑справжньому ненавидів, коли його підстрелювали. Джаспер знову зіщулився за кам’яним виступом. Випростав долоню, вивчаючи, наскільки пошкоджено руку. Лише подряпина, але боліла вона пекельно, до того ж він заляпав кров’ю свій новий твідовий піджак. «Саме тому не варто навіть намагатися мати пристойний вигляд», – пробурмотів стрілець. Він бачив, як на даху над ним рухалися силуети. Вони будь‑якої миті могли перебігти по колу до іншого боку фонтана, і тоді Джасперу буде край.
– Джаспере! – пролунав Віланів голос. Дідько. Він мав їх вивести. – Джаспере, на другу годину від тебе.
Стрілець глипнув угору, у небі щось заіскрило. Не встигнувши навіть подумати, він прицілився і вистрілив. Повітря вибухнуло.
– Пірнай у воду! – гукнув Вілан.
Джаспер занурився у фонтан, і наступної миті повітря аж засичало, засяявши. Коли Джаспер висунув із води мокру голову, він побачив, що всі видимі поверхні на подвір’ї та в парку були вкриті дірками, а над їхніми крихітними кратерами здіймалися завитки диму. Усі, хто був на даху, кричали. Що це за таку бомбу випустив Вілан?
Стрілець сподівався, що Каз із Матаясом знайшли якесь прикриття, але перейматися цим не було часу. Він стрілою понісся до дверей під демоном, що жував олівець. Вілан і батько чекали на нього всередині. Вони із гуркотом зачинили двері.
– Допоможіть мені, – попросив Джаспер. – Нам потрібно забарикадуватися всередині.
Чоловік, що сидів за столом, був убраний у сіру мантію науковця. Від їхнього нахабства його ніздрі роздулися так широко, що Джаспер злякався, що одна з них засмокче його.
– Молодий чоловіче...
Джаспер націлився в груди науковця своїм пістолем.
– Хутчіш.
– Джаспере! – гримнув батько.
– Не переймайся, та. У Кеттердамі люди весь час наставляють одне на одного зброю. Це практично як рукостискання.
– Це правда? – перепитав батько в науковця, який неохоче підійшов ближче, і вони разом підсунули до дверей важкий стіл.
– Щирісінька, – погодився Вілан.
– Зовсім ні, – заперечив науковець.
Джаспер махнув у їхній бік рукою.
– Залежить від району. Ходімо.
Вони кинулися вздовж головного проходу читацької зали між довгими столами, освітленими лампами на вигнутих шийках. Студенти притискалися до стін і зіщулювалися під стільцями, напевно, вирішивши, що всі ось‑ось помруть.
– Гей, ви всі, не варто хвилюватися! – гукнув Джаспер. – Просто невеличка навчальна стрілянина на подвір’ї.
– Сюди, – сказав Вілан, проводячи їх крізь двері, укриті вигадливим звивистим орнаментом.
– Ох, ви не можете, – попередив науковець, кваплячись за ними, так що аж мантія розвівалася. – Тільки не до кімнати з рідкісними книгами!
– Ви хочете знову потиснути руки? – поцікавився Джаспер, а потім додав: – Обіцяю, що ми не стрілятимемо в те, у що не мусимемо. – Він легенько підштовхнув батька. – Угору сходами.
– Джаспере? – пролунав голос із‑під найближчого стола.
Чарівна білявка визирнула зі своєї схованки, де скрутилася на підлозі.
– Мадлен? – перепитав Джаспер. – Мадлен Мішо?
– Ти казав, що ми поснідаємо разом.
– Я був вимушений поїхати до Фієрди.
– Фієрди?
Джаспер рушив за Віланом до сходів, потім знову запхав голову до читальної зали.
– Якщо виживу, куплю тобі вафель.
– У тебе немає достатньо грошей, щоб купувати їй вафлі, – буркнув Вілан.
– Тихенько. Ми в бібліотеці.
За час навчання Джаспер ніколи не мав причин навідуватися до зали з рідкісними книгами. Тиша тут була така глибока, що здавалося, наче ти під водою. Прикрашені кольоровими малюнками рукописи були виставлені в скляних вітринах, освітлених золотими променями штучного світла, стіни вкривали рідкісні мапи.
У кутку зали, задерши вгору руки, стояв Верескун у синій кефті, але коли вони увійшли, він позадкував.
– Шу! – крикнув Верескун, побачивши Вілана. – Я не піду з тобою! Я радше себе вб’ю!
Джасперів батько виставив руки, наче приручав коня.
– Спокійніше, юначе.
– Ми проходили повз, – пояснив Джаспер, знову підштовхуючи батька.
– Ідіть за мною, – сказав Вілан.
– Що робить Верескун у залі рідкісних книг? – поцікавився Джаспер, коли вони побігли підтюпцем крізь лабіринт полиць і вітрин, повз поодиноких науковців або студентів, що налякано горбилися над книжками.
– Волога. Він підтримує повітря сухим, щоб зберегти рукописи.
– Гарна посада, якщо вдасться її отримати.
Коли вони підійшли до найзахіднішої стіни, Вілан зупинився біля мапи Равки. Він озирнувся, щоб переконатися, що за ними не стежать, а потім натиснув на символ, що позначав столицю – Ос Альта. Здалося, наче країна розірвалася навпіл уздовж рубця Неморя, відкриваючи темну щілину, таку вузьку, що в неї насилу можна було протиснутися.
– Вона веде на другий поверх крамнички гравера, – повідомив Вілан, коли вони прослизнули всередину. – Її збудували для професорів, щоб ті могли дістатися з бібліотеки додому, не натикнувшись на розлючених студентів.
– Розлючених? – перепитав Джасперів батько. – Усі студенти мають зброю?
– Ні, проте це давня традиція протестів проти суспільних класів.
Мапа плавним рухом зачинилася, залишивши їх човгати манівцями в темряві.
– Не хочу бути товстошкірим, – пробурмотів Віланові Джаспер, – але я б не подумав, що ти бував у залі рідкісних книг.
– Я зустрічався тут зі своїми репетиторами за тих часів, коли батько думав... Репетитори знали чимало цікавих історій. А мені завжди подобалися мапи. Часом, якщо до літер торкатися пальцями, стає простіше... Так я знайшов прохід.
– Знаєш, Вілане, одного дня я перестану тебе недооцінювати.
Запала коротка пауза, а потім звідкись попереду пролунав Віланів голос:
– Тоді тебе буде значно важче здивувати.
Джаспер усміхнувся, але йому було якось моторошно. Він чув, як стріляють позаду них, у залі рідкісних книг. Він висів на волосинці, з плеча текла кров, вони здійснили грандіозну втечу – саме заради таких миттєвостей стрілець жив. Він мав аж труситися, збуджений сутичкою. Напруга нікуди не поділася, вона пінилася в жилах, але поруч із нею з’явилося холодне незнайоме відчуття, що наче висмоктувало з нього радість. Джаспер спроможний був думати тільки: «Та могли поранити. Він міг померти». Хлопець звик, що люди стріляли в нього. Він навіть трохи образився б, якби вони припинили в нього стріляти. Але це було інакше. Його батько не обирав цієї битви. Його єдиний злочин – віра у власного сина.
«Ось вона, кеттердамська проблема, – подумав Джаспер, поки вони невпевнено затиналися в темряві: – Повіриш не тій людині – і тебе це може вбити».

6. Ніна

іна не могла змусити себе припинити витріщатися на Кольма Фахея. Він був трохи нижчий за свого сина, мав ширші плечі та класичні каельські риси: яскраве темно‑руде волосся і білу, мов сіль, шкіру, яка під новоземським сонцем рясно вкрилася ластовинням. Попри те що його очі були такі самі світло‑сірі, як у Джаспера, у них була серйозність, якесь упевнене тепло, що різнилося від Джасперової блискучої енергії.
Але Нінину увагу до фермера прикуло не лише задоволення від намагання знайти в батькових рисах Джаспера. Просто було якось дивно бачити, що така добропорядна людина стоїть у кам’яній оболонці порожнього мавзолею, оточена найгіршими представниками Кеттердама, зокрема поряд Ніни.
Ніна здригнулася і щільніше загорнулася в стару кінську попону, що її використовувала замість ковдри. Вона вела відлік свого життя, позначаючи хороші й погані дні, а сьогодні, завдяки роботі з Корнелісом Смеетом, день виявився дуже поганим. Вона не могла дозволити цьому відчуттю перемогти, лише не тепер, коли вони були так близько до порятунку Інеж. «Нехай із тобою все буде гаразд», – мовчки благала Ніна, сподіваючись, що думки можуть якимось чином розітнути повітря, промчати над водами кеттердамських гаваней і дістатися до її подруги. «Залишайся в безпеці та неушкодженою і чекай на нас».
Ніни не було на Велльґелуці, коли Ван Ек узяв Інеж у заручниці. Тоді вона ще намагалася очистити своє тіло від парем, застрягши в тумані страждань, що почалися під час подорожі з Дієрнгольму. Вона наказувала собі бути вдячною за спогади про ті муки, кожну хвилину тремтіння, болю, нудоти. За сором від того, що Матаяс бачив усе це, притримував її волосся, клав на чоло компреси і стримував її якомога ніжніше, коли вона сварилася, умовляла його лестощами або кричала, щоб отримати ще дозу парем. Вона змушувала себе пам’ятати всі ті жахливі слова, які сказала, всі бурхливі задоволення, які обіцяла, кожну образу та обвинувачення, що кидала йому. «Ти насолоджуєшся, дивлячись, як я страждаю. Ти хочеш, щоб я благала, еге ж? Як довго ти чекав, щоб побачити мене такою? Припини карати мене, Матаясе. Допоможи мені: будь добрим до мене, і я відповім тобі взаємністю». Він зносив усе це в стоїчному мовчанні. Вона міцно хапалася за ці спогади. Потребувала, щоб вони були якомога яскравішими, чіткішими й вельми нудотними, аби боротися проти наркотичного голоду. Їй ніколи не хотілося знову стати такою.
Тепер вона дивилася на Матаяса; його волосся стало густим і золотистим, відросло достатньо, щоб завиватися над вухами. Вона закохалася в цей його вигляд і водночас ненавиділа його. Тому що він не дасть їй того, чого їй кортить. Тому що він знає, як жахливо вона цього потребує.
Коли Каз оселив їх на Чорному Серпанку, Ніна пережила два дні, а потім зламалася і пішла до Кувея з проханнями про нову дозу парем. Невеличку. Хоча б скуштувати дрібку, щоб полегшити цю безжальну спрагу. Вона більше не пітніла, минули напади гарячки. Ніна могла ходити й розмовляти, слухати, як Каз із рештою виношують свої плани. Проте, коли вона забралася геть, випила по горнятку бульйону і чаю, що Матаяс заздалегідь на славу здобрив цукром, жага знову повернулася і невпинно рубцювала її нерви пилками: туди‑сюди, хвилину за хвилиною. Сідаючи поруч із Кувеєм, свідомо вона не хотіла просити його. Ніна тихенько розмовляла з ним шуанською, слухала його скарги на вологу в гробниці. А потім слова самі вирвалися з рота:
– Маєш іще?
Він навіть не перепитав, що вона має на увазі.
– Я віддав усе Матаясові.
– Розумію, – озвалася вона. – Напевно, це на краще.
Ніна посміхнулася. Кувей посміхнувся. Їй захотілося роздерти його пику на клаптики.
Адже вона в жодному разі не зможе піти до Матаяса. Ніколи. Та й, наскільки вона його знала, фієрданець уже викинув усе, що дав йому Кувей, у море. Від цієї думки Ніну охопила така паніка, що їй довелося вибігти надвір і виблювати скромний вміст свого шлунка перед одним зі зруйнованих мавзолеїв. Вона притрусила цю гидоту землею, а потім знайшла собі тиху місцину під віттям плюща, сіла й залилася мінливими слізьми.
– Ви всі – купка ні на що не здатних мерзотників, – повідомила вона мовчазним могилам. Схоже, вони цим не переймалися. Та все ж тиша Чорного Серпанку якимось чином заспокоїла дівчину, вгамувала її. Ніна не могла пояснити, чому. Терени мертвих ніколи раніше не дарували їй розради. Вона трішки відпочила, витерла сльози і, впевнившись, що не видасть себе вкритою плямами шкірою чи мокрими очима, повернулася назад до решти.
«Ти вже пережила найгірше, – казала вона собі. – Парем недосяжна, і тепер ти можеш припинити думати про неї». Якийсь час їй це вдавалося.
Минулої ночі, готуючись підлизуватися до Корнеліса Смеета, Ніна припустилася помилки, скориставшись своєю силою. Навіть із перукою, квітами, костюмом і корсетом вона не почувалася готовою до ролі спокусниці. Тому Серцетлумачниця знайшла в «Клубі купчастих хмар» люстерко і спробувала перекроїти кола під очима. Це вперше після одужання вона поривалася скористатися силою. Від зусиль Ніна одразу спітніла, і, щойно зблякли синці, вдарила жага парем – поспіхом щосили штурхнула її в груди. Дівчина скорчилася в три погибелі, ухопилася за вмивальник, свідомість сповнилася небезпечними думками про те, як їй вибратися звідси, у кого можуть бути запаси, що вона могла б продати. Ніна змусила себе пригадати свою ганьбу на човні, подумати про майбутнє, яке вона могла б збудувати разом із Матаясом, утім, повернула їй здоровий глузд саме думка про Інеж. Вона була зобов’язана Інеж своїм життям і ні за яких обставин не могла залишити подругу у скруті в пазурах Ван Ека. Ніна була не такою людиною. Відмовлялася бути такою.
Якимось чином вона зібралася. Плюснула водою в обличчя, пощипала себе за щоки, аж поки вони не порожевіли. Вона досі мала виснажений вигляд, але рішуче підтягнула корсет і зблиснула найяскравішою усмішкою, на яку лише спромоглася. «Чини все правильно, і Смеет не дивитиметься на твоє обличчя», – сказала собі Ніна і випливла з дверей, щоб упіймати собі баранця.
Проте, коли вона впоралася з роботою, коли вони здобули потрібну інформацію, а всі позасинали, вона понишпорила в Матаясових небагатих статках та в кишенях його одягу; розчарування зростало з кожною наступною секундою. Вона ненавиділа його. Ненавиділа Кувея. Ненавиділа це дурнувате місто.
Відчуваючи огиду до себе самої, Ніна прослизнула під ковдри. Матаяс завжди спав спиною до стіни – звичка із днів у Пекельних Воротах. Дівчина дозволила своїм рукам помандрувати, обшукати його кишені та спробувати прощупати підкладку штанів.
– Ніно? – сонно запитав хлопець.
– Я змерзла, – пояснила вона, не припиняючи пошуків. Вона притислася вустами до його шиї, а потім нижче від вуха, хоча ніколи раніше не дозволяла собі так цілувати його. Ніколи навіть не мала на це шансу. Вони були занадто заклопотані, розплітаючи пасма підозри, пристрасті та відданості, що пов’язали їх, коли вона проковтнула парем... Навіть зараз це було єдине, про що Ніна могла думати. Бажання, що охопило її, стосувалося наркотику, а не тіла, яке, як вона відчувала, пульсувало в її руках. Утім, вона не поцілувала Матаяса в губи. Вона не дозволить парем забрати в себе ще й це.
Він тихенько застогнав.
– Інші...
– Усі сплять.
Тоді хлопець схопив її за руки.
– Припини.
– Матаясе...
– У мене її немає.
Вона випручалася, сором поповз шкірою, мов вогонь лісом.
– А в кого є? – прошипіла вона.
– У Каза. – Ніна завмерла. – Збираєшся залізти до нього в ліжко?
Ніна, не повіривши власним вухам, вибухнула:
– Він переріже мені горлянку. – Від безпомічності їй хотілося заволати. Із Казом неможливо торгуватися. Вона не зможе залякати його, як могла б залякати Вілана, чи благати, як удалося б із Джаспером.
Несподівано навалилася втома, подібна до ярма на шиї, виснаження нарешті послабило нестямну жагу. Ніна поклала чоло на Матаясові груди.
– Ненавиджу це, – сказала вона. – І трохи ненавиджу тебе, дрюскелле.
– Я звик до цього. Ходи сюди. – Він обійняв її своїми руками і заспокоїв розмовами про Равку та Інеж. Матаяс бентежив Ніну історіями, називав вітри, що дмуть у Фієрді, розповів про свою першу вечерю в залі дрюскелле. Якоїсь миті вона, мабуть, задрімала, тому що наступне, що Ніна пам’ятала, – як прокидалася з важкого сну без сновидінь, розбуджена гупанням дверей гробниці.
Матаяс із Казом повернулися з університету, якась із Віланових бомб випалила в їхньому вбранні дірки; одразу за ними з’явилися Джаспер і Вілан зі скаженими поглядами, промоклі від весняного дощу, який щойно розпочався, а за ними йшов схожий на каельця здоровань. Ніні здалося, наче Святі нагородили її якимось чарівним подарунком – ситуація була достатньо божевільною і незбагненною, щоб відтягнути дівчину.
Попри те що жага парем вже не була такою шаленою, як минулої ночі, вона таки досі була, і Ніна й гадки не мала, як їй удасться пережити сьогоднішню місію. Зваблення Смеета було лише першою частиною плану. Каз розраховував на неї, Інеж розраховувала на неї. Вона потрібна була їм Корпуснійкою, а не наркоманкою з пропасницею, що виснажувалася від найменшої спроби краяння. Утім, Ніні не вдавалося думати про це, поки перед нею стояв Кольм Фахей і крутив у руках свого капелюха, а Джаспер мав такий вигляд, наче краще з’їв би стіс вафель, притрушених меленим склом, аніж зустрівся з батьком віч‑на‑віч, а Каз... Вона й гадки не мала, чого чекати від Каза. Він розгніваний, а може, навіть гірше. Бреккер не любив несподіванок і вразливостей, а Джасперів батько був суцільною дуже кремезною обвітреною вразливістю.
Утім, вислухавши Джасперове захекане – і, як підозрювала Ніна, скорочене – пояснення, як вони вибралися з університету, Каз просто обіперся на ціпок і запитав:
– За вами не було хвоста?
– Ні, – запевнив Джаспер, рішуче захитавши головою.
– Вілане?
Кольм наїжачився.
– Ви не довіряєте словам мого сина?
– Нічого особистого, та, – заспокоїв його Джаспер. – Він не довіряє нічиїм словам.
Вираз Казового обличчя був незворушним, а шорсткий, мов камінь, голос – таким спокійним і приємним, що Ніна відчула, як на руках стає дибки волосся.
– Перепрошую, пане Фахей. У Бочці виробляється така звичка. Довіряй, але перевіряй.
– Або взагалі не довіряй, – пробурмотів Матаяс.
– Вілане? – повторив Каз.
Ван Ек поклав на стіл свій наплічник.
– Якби вони знали про перехід, то пішли б за нами або в крамничці гравера на нас чекали б люди. Ми від них відкараскалися.
– Я нарахував на даху близько десятьох, – повідомив Каз, і Матаяс ствердно кивнув.
– Наче схоже на правду, – погодився Джаспер. – Але я не можу бути впевненим. Сонце було за їхніми спинами.
Каз сів і сфокусував погляд чорних очей на Джасперовому батькові.
– Ви були приманкою.
– Перепрошую, юначе?
– Банк вимагав повернення позички?
Кольм здивовано кліпнув.
– Ну, так, власне кажучи, вони надіслали мені листа з досить жорсткими формулюваннями, ніби я став ненадійним щодо кредитних ризиків. Казали, якщо я не сплачу всю суму, вони будуть вимушені подати позов. – Кольм повернувся до свого сина. – Я писав тобі, Джасе. – Його голос звучав не звинувачувально, а розгублено.
– Я... я не мав можливості забрати пошту. – Чи мав Джаспер нагоду отримувати листи в університеті, коли припинив відвідування? Ніна замислилася, як йому вдавалося так довго приховувати це шахрайство. Справу спрощувало те, що Кольм перебував за океаном і мав бажання вірити власному синові. «Легковірний простак», – із сумом подумала Серцетлумачниця. Байдуже, з яких причин, але Джаспер дурив власного батька.
– Джаспере... – почав Кольм.
– Я намагався знайти гроші, та.
– Вони погрожують відібрати ферму.
Погляд стрільця був міцно прикутий до підлоги гробниці.
– Я був близько. Я є близько.
– До грошей? – Тепер Ніна почула розчарування в Кольмовому голосі. – Ми сидимо в гробниці. У нас щойно стріляли.
– Що привело вас на корабель до Кеттердама? – поцікавився Каз.
– Банк переніс дату стягнення боргів! – обурено вигукнув Кольм. – Просто повідомив, що мій час сплив. Я намагався зв’язатися із Джаспером, а коли не дістав відповіді, подумав...
– Подумали подивитися, що задумав ваш геніальний хлопчик тут, на темних вулицях Кеттердама.
– Я боявся найгіршого. У цього міста не дуже добра репутація.
– Запевняю вас, вона заслужена, – озвався Каз. – А коли ви прибули?
– Я порозпитував в університеті. Мені сказали, що він більше не значиться студентом, і тому я пішов до поліції.
Джаспер здригнувся.
– Ох, та. До міської варти?
Кольм зчавив свого капелюха з оновленою рішучістю.
– А куди я мав податися, Джасе? Ти знаєш, як це небезпечно для... для таких, як ти.
– Та, – сказав стрілець, нарешті подивившись батькові в очі. – Ти ж не сказав їм, що я...
– Звісно ж ні!
«Гришник. Чому жоден із них не каже цього?»
Кольм випустив із рук грудку повсті, яка раніше була його капелюхом.
– Я нічого не розумію. Чому ти привів мене до цього жахливого місця? Чому в нас стріляли? Що сталося з твоїм навчанням? Що сталося з тобою?
Джаспер розтулив рота і знову стулив його.
– Та, я... Я...
– Це була моя провина, – бовкнув Вілан. Усі погляди повернулися до нього. – Він, е‑е‑е... переймався банківською позичкою, тому замість навчання став працювати з одним...
– Місцевим зброярем, – запропонувала Ніна.
– Ніно, – застережливо гримнув Матаяс.
– Йому потрібна наша допомога, – прошепотіла вона.
– Щоб брехати своєму батькові?
– Це вигадка. Геть інша річ. – Вона й гадки не мала, до чого вів Вілан, але йому вочевидь потрібно було посприяти.
– Так! – палко погодився Вілан. – Зброярем! А потім... Я розповів йому про угоду...
– Їх обдурили, – додав Каз. Його голос був спокійний і врівноважений, як завжди, але поводився він силувано, наче йшов незнайомою місцевістю. – Їм подали ділову пропозицію, яка здавалася занадто слушною, щоб бути правдою.
Кольм гупнувся на стілець.
– Якщо вона такою здається, тоді...
– Вона напевно такою є, – втрутився Каз. У Ніни з’явилося дивне відчуття, що цього разу він говорить щиро.
– То ви з твоїм братом загубили геть усе? – запитав у Вілана Кольм.
– З моїм братом? – тупо перепитав Ван Ек.
– З твоїм братом‑близнюком, – пояснив Каз, глипаючи в бік Кувея, який тихенько сидів і спостерігав за цим засіданням. – Так. Вони загубили геть усе. І відтоді Віланів брат не зронив жодного слова.
– Він не видається таким тишком, – зауважив Кольм. – А ви всі... студенти?
– Щось на кшталт, – погодився Бреккер.
– Які проводять вільний час на кладовищі. А ми не можемо піти до влади? Розповісти їм, що сталося? У тих шахраїв можуть бути ще й інші жертви.
– Ну... – почав Вілан, але Каз поглядом наказав йому замовкнути. У гробниці запала дивна тиша. Каз сів за стіл.
– Влада не допоможе вам, – пояснив він. – Не в цьому місті.
– Чому ні?
– Тому що головний закон тут – прибуток. Джаспер і Вілан спробували підібрати крихти. Міська варта навіть не витре їхні сльози. Часом єдина можливість домогтися справедливості – узяти її самому.
– Отак ви й ускочили в халепу.
Каз кивнув.
– Ми збираємося повернути ваші гроші. Ви не втратите свою ферму.
– Але, щоб здійснити це, ви збираєтеся переступити межу закону, – сказав Кольм і стомлено похитав головою. – Ви навіть не здаєтеся достатньо дорослими, щоб закінчити університет.
– Кеттердам був моєю освітою. І ось що я можу вам сказати: Джаспер ніколи б не звернувся до мене, якби мав іще куди піти.
– Ти не можеш бути таким поганим, хлопче, – похмуро зауважив фермер. – Ти ще не живеш достатньо довго, щоб уже заробити свою частку гріхів.
– Я швидко вчуся.
– Чи можу я тобі довіряти?
– Ні.
Кольм знову підняв свого пожмаканого капелюха.
– Чи можу я вірити, що ти допоможеш Джасперові вибратися із цієї халепи?
– Так.
Кольм зітхнув. Він окинув усіх поглядом. Ніна збагнула, що виструнчилася.
– Ви, люди, змушуєте мене почуватися надзвичайно старим.
– Проведіть трохи часу в Кеттердамі, – запропонував Каз, – почуватиметеся древнім. – Після цього він посунув свій капелюх набік, і Ніна помітила в його рисах відсторонений занепокоєний вигляд. – У вас чесне обличчя, пане Фахей.
Кольм зачудовано глипнув на хлопця.
– Ну. Я мав би на це сподіватися і дякую, що помітили.
– Це не комплімент, – заспокоїв Джаспер. – І мені знайомий цей вираз обличчя, Казе. Навіть не наважуйся дозволити цим коліщаткам закрутитися.
У відповідь Каз лише повільно кліпнув. Хай би яка схема заворушилася в його диявольських мізках, тепер її вже пізно було спиняти.
– Де ви зупинилися?
– У «Страусі».
– Повертатися туди небезпечно. Ми перевеземо вас до готелю «Ґельдреннер» і зареєструємо під іншим іменем.
– Але чому? – залопотів Кольм.
– Тому що деякі люди хочуть Джасперової смерті і вони вже скористалися вами як приманкою, щоб виманити його зі схованки. Я навіть не сумніваюся, що вони захочуть узяти вас у заручники, а тепер уже й так занадто багато всього відбувається. – Каз нашкрябав кілька інструкцій для Ротті й віддав йому надзвичайно грубий стіс крюґе. – Залюбки можете харчуватися в їдальні, пане Фахей, але я попрошу вас забути про краєвиди і залишатися в готелі, поки ми не вийдемо з вами на зв’язок. Якщо хтось поцікавиться вашими справами, скажете, що ви тут трохи відпочиваєте і розслабляєтесь.
Кольм подивився на Ротті, відтак на Каза. Він рішуче видихнув.
– Ні, дякую вам, але це помилка. – Батько повернувся до Джаспера. – Ми знайдемо інший спосіб сплатити борги. Або розпочнемо все спочатку деінде.
– Ти не віддаси ферму, – наполягав Джаспер і додав тихіше: – Вона там. Ми не можемо залишити її.
– Джасе...
– Будь ласка, та. Прошу, дай мені виправити все... – Він ковтнув і згорбив плечі. – Я знаю, що підвів. І просто хочу дістати ще один‑єдиний шанс. – Ніна підозрювала, що він звертається виключно до батька.
– Ми не належимо до цього міста, Джасе. Це занадто гучне, занадто беззаконне місто. Тут ніщо не має сенсу.
– Пане Фахей, – тихо озвався Каз. – Знаєте, що кажуть про прогулянку коров’ячим пасовиськом?
Джасперові брови злетіли вгору, а Ніна спробувала придушити нервовий смішок. Що цей виродок з Бочки міг знати про коров’ячі пасовиська?
– Опусти голову і дивися, куди йдеш, – відповів Кольм.
Каз кивнув.
– Просто вважайте Кеттердам по‑справжньому великим коров’ячим пасовиськом. – Зморшки довкола фермерового рота смикнулися в слабесенькій посмішці. – Дайте нам три дні, щоб повернути ваші гроші та безпечно вивезти вас і вашого сина з Керчу.
– Невже це справді можливо?
– У цьому місті може статися що завгодно.
– Ця думка не сповнює мене впевненістю. – Чоловік підвівся, і Джаспер скочив на ноги.
– Та?
– Три дні, Джаспере. А потім ми повертаємося додому. З грошима чи без них. – Він поклав руку синові на плече. – І, заради Святих, будь обережний. І ви всі.

Ніна раптом відчула в горлі клубок. Матаясова родина загинула на війні. Ніну забрали від батьків на навчання, коли вона ще була маленькою дівчинкою. Вілана, можна сказати, виселили з отчого дому. Кувей утратив свого батька і свою країну. А Каз? Ніна не хотіла знати, з якого темного провулку виповз Каз. Але Джаспер мав куди піти, мав когось, хто б попіклувався про нього, когось, хто міг сказати: «Усе буде гаразд». Вона уявила золоті поля під безхмарним небом, обшитий дошками будинок, захищений від вітрів рядком червоних дубів. Якась безпечна місцина. Серцетлумачниці хотілося, щоб Кольм Фахей промаршував до Ван Екового офісу й наказав йому віддати Інеж, інакше той дістане по пиці, їй хотілося, щоб хтось у цьому місті допоміг їм, щоб вони не були такі самотні. Хотілося, щоб Джасперів батько забрав їх усіх із собою. Вона ніколи не була в Новозем’ї, але це палке бажання побачити ті золоті поля скидалося на тугу за домівкою. «Дурня, – сказала вона собі, – так по‑дитячому». Каз мав рацію: якщо вони хочуть домогтися справедливості, мусять узяти її самі. Але це не полегшило різкого болю в грудях, від якого краялося серце.
А тоді Кольм попрощався з Джаспером і зник між кам’яними могилами разом із Ротті та Шпехтом. Він обернувся, щоб помахати, і пішов геть.
– Я мусив піти з ним, – сказав Джаспер, зависнувши біля дверей.
– Ти вже одного разу мало не вбив його, – нагадав Каз.
– Нам відомо, хто влаштував засідку в університеті? – поцікавився Вілан.
– Джасперів батько ходив до міської варти, – озвався Матаяс. – Я переконаний, чимало офіцерів беруть хабарі.
– Це правда, – погодилася Ніна. – Але це не просто збіг, що банк став вимагати повернення позички саме тоді, коли він до цього вдався.
Вілан опустився за стіл.
– Якщо до справи залучено банки, за цим може стояти мій батько.
– Пекка Роллінз теж має вплив на банки, – додав Каз, і Ніна помітила, як його рука в рукавичці стиснула воронячу голову на ціпку.
– Чи можуть вони працювати разом? – запитала дівчина.
Джаспер потер долонями обличчя.
– Усі Святі, і ти, тітко Єво, сподіваймося, що ні.
– Я нічого не виключаю, – повідомив Каз. – Але нічого із цього не змінює того, що станеться сьогодні вночі. Ось. – Він потягнувся до однієї з ніш у стіні.
– Мої револьвери! – вигукнув Джаспер, притискаючи їх до грудей. – Ой, привіт, мої красунчики. – Його усмішка засліплювала. – Ти повернув їх!
– Сейф у «Купчастих хмарах» не надто міцний горішок.
– Дякую, Казе. Дякую.
Усі згадки про тепло, яке Каз виявляв до Джасперового батька, зникли так само швидкоплинно, як мрії про ті золоті поля.
– Який сенс у стрільці без револьверів? – поцікавився Каз, вочевидь не помітивши, як зникла Джасперова усмішка. – Ти занадто довго був у мінусі. Усі ми там були. Цієї ночі ми почнемо сплачувати наші борги.

Ніч уже спустилася, і вони вирушили в путь, щоб сплатити свої борги, а восковий місяць зиркав униз, наче пильне біле око. Ніна розсукала рукави. Заморозки відступили, і навколо запанувала справжня пізня весна. Принаймні те, що вважалося нею в Кеттердамі – вологе клаустрофобне тепло звіриної пащі, яке полегшували лише короткі непередбачувані шторми. Матаяс із Джаспером відбули до доків раніше, щоб переконатися, що гондола на місці. А потім до стартової точки подалася й решта, залишивши на Чорному Серпанку Кувея, Ротті та Шпехта.
Човен безшумо розтинав воду. Попереду Ніна бачила мерехтіння вогнів, що направляли їх уперед.
Джасперові револьвери повернулися на своє місце на стегнах, а ще в стрільця й Матаяса на плечах висіли гвинтівки. Каз ховав у пальті пістоль та озброївся своїм демонічним ціпком; Ніна помітила, як Вілан поклав руки на свій наплічник. Той був напхом напханий вибухівкою, фотобомбами й бозна‑чим іще.
– Нам краще не помилятися щодо цього, – зітхнувши, озвався Вілан. – Мій батько буде напоготові.
– Я на це розраховую, – відповів Каз.
Ніна дозволила своїм пальцям погладити руків’я пістоля, запханого до кишені легкого весняного пальта. Раніше вона ніколи не потребувала зброї, ніколи не хотіла носити її з собою. «Тому що я сама була зброєю». Але тепер вона собі не довіряла. Контроль над своєю силою був таким крихким, наче дівчина знову тягнулася до чогось, розташованого трохи далі, ніж їй здавалося. Ніні потрібно було знати, що сила буде з нею цієї ночі. Вона не має права на помилку, особливо якщо від цього залежить життя Інеж. Серцетлумачниця знала, що, якби вона була на Велльґелуці, битва розгорнулася б інакше. Інеж ніколи б не викрали, якби Ніні вистачило сили зустрітися віч‑на‑віч з Ван Ековими посіпаками.
А якби в неї була парем? Ніхто б не зміг їй протистояти.
Ніна рішуче похитала головою. «Якби в тебе була парем, ти б стала справжньою наркоманкою і вже пройшла б чималий шлях до Баржі Женця».
Коли вони дісталися берега й висадилися на нього якомога швидше й тихіше, ніхто й словом не прохопився. Бреккер жестом наказав усім зайняти свої позиції. Він наблизиться з півночі, Матаяс із Віланом – зі сходу. Ніна з Джаспером відповідатимуть за охоронців із західного боку периметра.
Ніна зігнула пальці. Змусити замовкнути чотирьох вартових. Це має бути просто. Принаймні було просто кілька тижнів тому. Уповільнити їхній пульс. Тихенько занурити їх у непритомність, не дозволивши навіть пролунати сигналу тривоги. Але зараз Ніна замислилася: невже одяг так неприємно чіпляється до шкіри, змокрівши від її власного нервового поту?
Вона занадто швидко помітила постаті перших двох вартових на своїх місцях. Вони обіперлися на невисокий кам’яний пристінок, гвинтівки стояли поруч, підперті стояками, а ледаче дзижчання розмови то стишувалося, то гучнішало. Просто.
– Приспи їх, – підказав Джаспер.
Ніна зосередилася на вартових, дозволяючи своєму тілу налаштуватися на їхні тіла, вловлюючи їхнє серцебиття, стрімкий плин їхньої крові. Ніні здавалося, що вона наосліп спотикається в темряві. Там просто нічого не було. Вона помітила тьмяні обриси їхніх статур, слід упізнавання, але нічого більше. Дівчина бачила їх очима, чула їх вухами, але решта відчуттів мовчали. Те інше чуття всередині, дар, який був у ній, скільки Ніна могла себе пригадати, серце сили, що була її незмінною супутницею від самого дитинства, просто відмовлялося битися. Ніна могла думати тільки про парем, про сп’яніння, про жагу, наче цілий всесвіт лежав у неї під пальцями.
– Чого ти чекаєш? – поцікавився Джаспер.
Насторожений якимось звуком або й просто їхньою присутністю, один із вартових глипнув у їхній бік, пильно вдивляючись у темряву. Він звів гвинтівку і знаком покликав свого товариша за собою.
– Вони прямують сюди. – Джасперові руки потяглися до револьверів.
«Ох, Святі». Якщо Джасперу доведеться стріляти, інші вартові насторожаться. Пролунає сигнал тривоги, а тоді всі їхні зусилля можуть полетіти під три чорти.
Ніна зосередила всю свою волю. Жага парем шматувала її, стрясала тіло, рішуче впивалася в череп своїми пазурами. Дівчина не зважала на неї. Один із вартових затнувся і впав на коліно.
– Гіллісе! – гукнув інший. – Це що? – Утім, він був недостатньо дурний, щоб опустити зброю. – Стій! – крикнув він у їхньому напрямку, намагаючись підтримати свого друга. – Назвіться.
– Ніно, – розлючено прошепотів Джаспер. – Зроби щось.
Серцетлумачниця стиснула кулак, намагаючись розчавити гортань вартового, щоб він не зміг покликати на допомогу.
– Назвіться!
Джаспер витяг револьвер. «Ні, ні, ні». Вона не збиралася ставати причиною, через яку все піде шкереберть. Парем мав убити її або дати їй спокій, а не запроторити до жалюгідного безсилого чистилища. Ніну охопила лють, чистий, досконалий, зосереджений гнів. Її свідомість потягнулася вперед і раптом ухопилася за щось – не за тіло, але за щось інше. Дівчина краєм ока помітила якийсь порух, із затінку з’явилася тьмяна постать – хмарка пилу – і промайнула в напрямку, де стояв вартовий. Той відмахнувся від неї, наче намагаючись відігнати рій комарів, проте вона застрекотіла швидше, швидше, аж поки не перетворилася на майже невидиму пляму. Вартовий розтулив рота, щоб закричати, і хмара зникла. Чоловік рохнув і завалився горілиць.
Його поплічник і досі запаморочено балансував на колінах. Ніна з Джаспером кинулися вперед, і стрілець гупнув вартового по потилиці прикладом свого револьвера. Непритомний чоловік беркицьнувся на землю. Вони обережно обшукали першого вартового. Той лежав із розплющеними очима, витріщаючись у зоряне небо. Його рот і ніздрі були закорковані дрібним білим пилом.
– Ти це зробила? – запитав Джаспер.
Невже вона це зробила? Ніні здавалося, що вона відчуває смак пилу на власних губах. Це було неможливо. Корпуснієць може маніпулювати людським тілом, але не неживою матерією. Це була робота Творця – до того ж могутнього.
– Це був не ти?
– Я ціную твій вотум довіри, але це все зробила ти, красуне.
– Я не хотіла його вбивати. – А що вона хотіла зробити? Просто заткати йому пельку. Пил точився з кутика його ледь розтуленого рота тоненькою цівкою.
– Тут є ще двоє вартових, – нагадав Джаспер. – А ми вже запізнюємося.
– Як ти ставишся до того, щоб просто вдарити їх по голові?
– Хитромудрий план. Мені подобається.
Ніна відчула, як тілом розповзається дивне відчуття, проте жага парем більше не волала всередині. «Я не хотіла його вбивати». Це не мало значення. Просто зараз не могло мати значення. Вартові лежали на землі, а план уже почав утілюватися.
– Ходімо, – запропонувала Ніна. – Визволімо нашу дівчинку.

7. Інеж

неж провела в темряві безсонну ніч. Коли в животі забурчало, дівчина вирішила, що вже настав ранок, але ніхто не з’явився, щоб зняти пов’язку або запропонувати тацю з їжею. Схоже, Ван Ек більше не відчуває потреби няньчитися з нею. Він достатньо чітко побачив її страх. Тепер це, а не сулійські Баянові очі та спроби виявити доброту, стане його важелем.
Коли пропасниця минулася, Інеж уперто кинулася до вентиляційної решітки й виявила, що її міцно прикрутили. Це сталося, поки вона була в театрі. Мара не здивувалася. Вона підозрювала, що Ван Ек залишив отвір незачиненим, щоб дати надію, а потім висмикнути її з рук.
Урешті‑решт свідомість почала прояснятися, і, лежачи мовчки, Інеж вигадала план. Вона заговорить. Існувало чимало явок і схованок, від користування якими Покидьки відмовилися, оскільки ті були скомпрометовані чи просто перестали бути зручними. Вона розпочне з них. А ще існували безпечні місця, які, швидше за все, належали іншим бандам з Бочки. Інеж знала про переобладнаний транспортний контейнер у Третій Гавані, що ним час від часу користувалися Ліддії. Голені Дурники полюбляли осідати в сумнівному готелі всього за кілька вулиць від Рейки. За його вицвілий малиновий колір і білу покрівлю, що нагадувала цукрову глазур, будинок називали «Пиріг з варенням». Ван Екові знадобиться мало не ціла ніч, щоб обшукати всі кімнати. Вона відверне їхню увагу. Змусить Ван Ека і його посіпак бігати цілим Кеттердамом у пошуках Каза. Інеж ніколи не мала особливого акторського таланту, проте у «Звіринці» її змушували розповідати свою частину брехні, до того ж вона провела достатньо часу поруч із Ніною і навчилася кількох штучок.
Коли Баян урешті прийшов, щоб зняти пов’язку, його супроводжували шестеро озброєних вартових. Інеж не була певна, скільки минуло часу, але припускала, що цілий день. Баян мав хворобливий вигляд і намагався не ззиратися з нею поглядом. Мара сподівалася, що він не спав цілісіньку ніч через її слова, які тиснули йому на груди. Він перерізав мотузки в неї на щиколотках, але одразу замінив їх кайданками, які гучно брязкали, коли вартові повели Інеж коридором.
Цього разу вони привели її до театру через затильні двері, минули пласкі декорації та закинутий реквізит, що припадав пилом, і дісталися сцени. Поїдену міллю зелену завісу опустили, тож тепер не видно було ані печери зі стільцями, ані балконів. Ізольовані від решти театру та зігріті теплом сценічних вогнів декорації дарували дивне інтимне відчуття. Вони менше скидалися на сцену, ніж на операційну справжнього хірурга. Погляд Інеж ковзнув понівеченим кутиком стола, де вона лежала минулої ночі, і рвучко метнувся геть.
Ван Ек чекав разом із бритвоносим вартовим. Інеж мовчки заприсяглася: навіть якщо її план не вдасться, навіть якщо він розтрощить її ноги в місиво, навіть якщо вона більше ніколи не ходитиме, вона знайде спосіб віддячити йому тим самим. Інеж не знала, як саме, але вона щось придумає. Вона пережила занадто багато, щоб дозволити Ван Екові знищити себе.
– Ви налякані, пані Ґхафа? – поцікавився він.
– Так.
– Яка відвертість! То ви готові розповісти мені те, що вам відомо?
Інеж глибоко вдихнула й схилила голову, сподіваючись, що це буде переконливим виявом неохоти.
– Так, – прошепотіла вона.
– Говоріть.
– Як я знатиму, що ви не нашкодите мені, навіть здобувши інформацію? – обережно запитала вона.
– Якщо інформація виявиться корисною, вам не доведеться мене боятися, пані Ґхафа. Я не тварина. Я користуюся найзвичнішими для вас методами: погрозами, насиллям. Бочка навчила вас очікувати на таке ставлення. – Він звучав, як Цьоця Гелін: «Чому ти змушуєш мене це робити? Ти сама заслужила на ці покарання, дівчинко».
– Отже, ви даєте мені обіцянку? – поцікавилася вона. Це було сміховинно. Ван Ек достатньо чітко дав зрозуміти, чого вартує його слово, коли порушив домовленість на Велльґелуці та намагався вбити їх усіх.
Утім він урочисто кивнув.
– Даю, – озвався. – Угода є згода.
– І Каз ніколи не дізнається...
– Звісно, звісно, – нетерпляче погодився крамар.
Інеж відкашлялася.
– «Синій Рай» – клуб неподалік від Рейки. Раніше Каз користувався кімнатами нагорі, щоб зберігати поцуплений крам. – Це була щира правда. А кімнати мають і досі бути порожніми. Каз припинив користуватися ними, коли дізнався, що один із шинкарів заборгував Десятицентовим Левам. Він не хотів, щоб хтось звітував, коли він приходив чи йшов геть.
– Дуже добре. Що ще?
Інеж покусала нижню губу.
– Помешкання на Кольстраат. Не пам’ятаю номер. Із нього розгортається краєвид на чорні виходи якогось із барлогів Східної Клепки. Раніше ми користувалися ним для спостережень.
– Справді? Будь ласка, кажіть далі.
– Ще є транспортний контейнер...
– Знаєте що, пані Ґхафа? – Ван Ек ступив крок до неї. На обличчі не було й сліду гніву. Крамар мав мало не радісний вигляд. – Не думаю, що ці місця – справжні золоті жили.
– Я б не...
– Я гадаю, ви вирішили відправити мене в погоню за власним хвостом, поки чекатимете на порятунок чи вигадуватимете ще якісь негожі спроби втечі. Але, пані Ґхафа, вам не потрібно чекати. Пан Бреккер збирається врятувати вас просто цієї миті. – Він кивнув одному з вартових. – Підійми завісу.
Інеж почула, як зарипіли мотузки й повільно піднялися пошарпані завіси. Театр був переповнений вартовими, що юрмилися в проходах, їх було щонайменше тридцять, а може, навіть більше, усі важко озброєні гвинтівками і кийками – приголомшлива демонстрація сили. «Ні», – подумала Інеж, коли Ван Екові слова дійшли до її свідомості.
– Це правда, пані Ґхафа, – вів далі Ван Ек. – Ваш герой уже йде. Пан Бреккер полюбляє вважати себе найрозумнішою людиною в Кеттердамі, тож, гадаю, я догоджу йому й дозволю перехитрити самого себе. Я усвідомлюю, що, замість того щоб ховати вас, повинен просто дозволити вас знайти.
Інеж насупилася. Це неможливо. Невже цей крамар насправді ошукав Каза? Невже він використав її для цього?
– Я щодня відправляв Баяна до «Ейл Комеді» та назад. Подумав, що сулійський хлопець викличе найбільше підозр, та й будь‑який транспорт до ймовірно безлюдного острова обов’язково мусив бути поміченим. До сьогодні я не був певен, що Бреккер клюне; я ставав щоразу нетерплячішим. Але він клюнув. Сьогодні ввечері, трохи раніше, у доках засікли двох членів його команди, вони – той великий фієрданець і новоземський хлопчина – готували до відправлення гондолу. Я не переривав їхнього заняття. Вони – так само, як ви, – звичайні пішаки. Приз – Кувей, і ваш пан Бреккер нарешті віддасть те, що належить мені.
– Якби ви поводилися з нами чесно, Кувей уже був би у вас, – зауважила Інеж. – Ми ризикували життями, щоб витягти його з Льодового Двору. Ми ризикували всім. Вам слід дотримувати слова.
– Патріот запропонував би звільнити Кувея навіть без обіцянок винагороди.
– Патріот? Ваші махінації щодо юрди парем посіяли б у Керму хаос.
– Ринки швидко відновлюються. Керч вистоїть. Можливо, зміни, що наближаються, навіть посилять його. Але ви й люди на кшталт вас, можливо, скінчите не так добре. Як ви гадаєте, як упораються паразити з Бочки, якщо розпочнеться війна? Якщо чесні люди не розтринькуватимуть грошики й упадатимуть не коло гріхів, а коло тяжкої праці?
Інеж відчула, як випнулася її губа.
– Канальні щури мають власні методи виживання, байдуже, як завзято ви намагаєтеся нас знищити.
Крамар посміхнувся.
– Більшість ваших друзів не переживуть цієї ночі.
Дівчина подумала про Джаспера, про Ніну й Матаяса, про милого Вілана, який заслуговував на значно кращого батька, ніж цей мерзотник. Ван Екові йшлося не лише про перемогу. Було в цьому щось особисте.
– Ви ненавидите нас.
– Чесно кажучи, ви мене мало цікавите – акробатка, чи танцівниця, чи ким ви там були, перш ніж стали об’їдалом у цьому місті. Утім, визнаю: Каз Бреккер мене дратує. Підступний, безжальний, аморальний. Він годує розбещеність розбещеністю. Такий видатний розум можна було б використати з видатною користю. Він міг би керувати містом, збудувати щось, отримати прибуток, з якого мали б зиск усі. Натомість він, наче п’явка, присмоктався до кращих людей.
– Кращих людей? На кшталт вас?
– Вам боляче це чути, але це правда. Коли я покину цей світ, по мені залишиться найвидатніша з коли‑небудь знаних корабельних імперій, двигун статків, данина Ґхезенові та свідчення його прихильності. А хто пам’ятатиме дівчисько типу вас, пані Ґхафа? Що ви з Казом Бреккером залишите по собі, крім трупів, які спалять на Баржі Женця?
За стінами театру пролунав постріл, і, коли вартові повернулися до вхідних дверей, запала раптова тиша.
Ван Ек звірився з годинником.
– Точно опівночі. Бреккер полюбляє драматизувати.
Інеж почула черговий постріл, а потім коротку кулеметну скоромовку. Шість вартових позаду неї, на ногах кайданки. Безпомічність здійнялася, щоб здушити їй горло. Каз та інші прямували до пастки, а Мара не могла їх попередити.
– Я подумав, що краще не залишати периметр зовсім без охорони, – зауважив Ван Ек. – Нам би не хотілося занадто спростити все й зіпсувати сюрприз.
– Він ніколи не розповість вам, де Кувей.
Ван Ек поблажливо посміхнувся.
– От цікаво, що виявиться ефективнішим – катувати пана Бреккера чи дозволити йому спостерігати, як катують вас? – Він нахилився ближче і промовив змовницьким тоном: – Можу сказати, що найперше я здеру з нього ті рукавиці і переламаю по одному його злодійські пальці.
Інеж подумала про Казові бліді долоні спритника, про блискучий шов рубця, що збігає до кісточки на правій руці. Ван Ек може зламати всі Казові пальці й обидві ноги, і той ніколи не промовить жодного слова, але якщо крамареві посіпаки зірвуть з нього рукавички? Інеж досі не розуміла, чому він потребував їх і чому знепритомнів у фургоні на шляху до Льодового Двору, але знала, що Каз не переносить дотику шкіри до шкіри. Як надійно він зможе приховувати цю слабкість? Як швидко Ван Ек виявить його вразливе місце і використає його? Як довго Каз триматиметься? Інеж не могла цього знести. Вона раділа, що не знає, де перебуває Кувей. Вона б зламалася раніше за Каза.
У залі загупали черевики – гуркіт кроків.
Інеж стрибнула вперед і розтулила рота, щоб застерегти їх криком, але рука вартового міцно затисла її уста і тримала, поки дівчина борсалася в його обіймах.
Двері розчахнулися. Тридцять вартових підняли тридцять гвинтівок і звели тридцять курків. Хлопчик у дверях відсахнувся, обличчя зблідло, спіральні каштанові кучері розкуйовдилися. Малий був убраний у Ван Екову червоно‑золоту ліврею.
–  Я... пане Ван Ек, – задихнувся він, затуляючись підведеними руками.
– Вільно, – наказав вартовим Ван Ек. – Це що?
Хлопчик проковтнув слину.
– Сер, будиночок на озері. Вони з’явилися з води.
Ван Ек підскочив, перекинувши стілець.
– Еліс...
– Вони забрали її з собою годину тому.
«Еліс». Ван Екова чарівна вагітна дружина. Інеж відчула іскорку надії, але згасила її, не наважуючись повірити.
– Вони вбили одного з вартових, а решту покинули зв’язаними в коморі, – захекано вів далі хлопчик. – На столі була записка.
– Принеси її сюди, – гавкнув Ван Ек. Малий розгонисто перетнув прохід, і крамар вихопив записку з його руки.
– Що там... що там написано? – поцікавився Баян. Голос у нього тремтів. Можливо, Інеж мала рацію щодо Еліс та її вчителя музики.
Ван Ек ударив його навідлиг.
– Якщо я дізнаюся, що тобі було щось відомо про це...
– Я не знав! – зойкнув Баян. – Я нічого не знав. Я точно виконував ваші накази.
Ван Ек зіжмакав записку в кулаці, але Інеж устигла прочитати слова, написані впізнаваним зазубреним Казовим почерком: «Завтра опівдні. Худмедбридж. З її ножами».
– Записка була притиснута цим. – Хлопчик поліз до кишені й витяг крихітний затискач для краватки – гігантський рубін, оздоблений золотим лавровим листям. Каз поцупив його у Ван Ека, коли той уперше найняв його для місії в Льодовому Дворі. Інеж не мала нагоди переховати прикрасу, перш ніж вони покинули Кеттердам. Каз, мабуть, якимось чином знову до неї дістався.
– Бреккер, – загарчав Ван Ек напруженим від люті голосом.
Інеж не могла стриматися. Вона засміялася.
Ван Ек дав їй добрячого ляпаса. Він ухопив дівчину за туніку й струсонув так, що аж кістки заторохкотіли.
– Бреккер гадає, що ми досі граємо в гру, еге ж? Вона моя дружина. Вона виношує мого спадкоємця.
Інеж засміялася ще дзвінкіше; усі жахи минулого тижня вирвалися з грудей легковажним передзвоном. Вона не була певна, що зможе зупинитися, коли захоче.
– А ви були достатньо дурним, щоб розповісти Казові все це на Велльґелуці.
– Мені наказати Франке витягти молоток і продемонструвати тобі, наскільки я серйозний?
– Пане Ван Ек, – заблагав Баян.
Проте Інеж уже не боялася цього чоловіка. Перш ніж Ван Ек устиг вдихнути, вона вдарила його лобом, розбивши мерзотнику носа. Чоловік скрикнув і відпустив її, коли кров залила його витончений крамарський костюм. Тієї ж миті вартові накинулися на дівчину й відтягли її назад.
– Ти, маленька негіднице, – сказав Ван Ек, притискаючи до обличчя носовичок із вишитою монограмою. – Ти, маленька шльондро. Я власноруч візьмуся з молотком за обидві твої ноги.
– Ну ж бо, Ван Еку, погрожуйте мені. Розкажіть мені, чим іще маленьким я є. Ви торкнетеся мене пальцем, і Каз виріже вашу дитину з живота дружини‑красуні, а тіло повісить на балконі Біржі. – Потворні слова терзали її совість, але Ван Ек заслуговував, щоб ці образи вкорінилися в його свідомості. Хоча Інеж не вірила, що Каз утне таке, вона була вдячна за кожну огидну, жорстоку річ, що вчинив Нечисторукий, щоб здобути свою репутацію – репутацію, яка щосекунди не даватиме Ван Екові спокою, поки не повернеться його дружина.
– Замовкни! – закричав він, бризкаючи слиною з рота.
– Думаєте, він цього не скоїть? – глузувала Інеж. Вона відчувала, як пече щока в тому місці, де він ляснув її, бачила, як у руці вартового й досі лежить молоток. Ван Ек налякав її, тож Мара була щасливою, відплачуючи йому тим самим. – Підступний, безжальний, аморальний. Хіба ви спершу найняли Каза не через це? Не тому, що він здатний на те, на що більше ніхто не наважиться. Ну ж бо, Ван Еку. Переламайте мені ноги й подивіться, що станеться. Киньте йому виклик.
Невже вона справді подумала, що крамар може перехитрити Каза Бреккера? Каз звільнить її, і тоді вони покажуть цьому чолов’язі, на що здатні шльондри й канальні щури.
– Утіштеся, – кинула Інеж, коли Ван Ек стиснув зазубрений кутик стола, щоб не впасти. – Навіть над найкращими людьми можна взяти гору.

8. Матаяс

атаяс спокутуватиме в наступному житті за помилки, яких припустився протягом цього, проте він завжди вірив, що, попри злочини й падіння, всередині він мав непорушний стрижень благопристойності. Утім, зараз він відчував: якщо проведе поруч із Еліс Ван Ек іще годину, то вб’є її заради хвилинки тиші. Облога будиночка на озері відбулася з такою точністю, що Матаяс не міг змусити себе не захоплюватися нею. Коли минуло лише три дні після викрадення Інеж, Ротті попередив Каза, що на «Ейл Комеді» з’явилися вогні, а ще о незвичній годині туди припливають, а потім пливуть геть човни, у яких частенько сидить сулійський юнак. У ньому швидко впізнали Адема Баяна, вчителя музики, що служив у Ван Ека останні шість місяців. Він несподівано приєднався до крамаревої челяді після того, як Вілан покинув домівку, проте молодший Ван Ек не здивувався, що його батько забезпечив Еліс професійним викладачем музики.
– Хіба в неї нічого не виходить? – поцікавився Джаспер.
Вілан трохи повагався, а потім сказав:
– Вона дуже завзята.
Нескладно було припустити, що в «Ейл Комеді» утримують Інеж, тож Ніна хотіла негайно вирушити за нею.
– Він не вивезе її за межі міста, – сказала дівчина, та її щоки розчервонілися вперше з тієї миті, коли вона виборсалася зі свого ґерцю з парем. – Очевидно, що він тримає її там.
Проте Каз просто глипнув кудись віддалік, зберігаючи свій дивний вираз обличчя, і зауважив:
– Занадто очевидно.
– Казе...
– Як ти ставишся до сотні крюґе?
– Це була приманка?
– Безсумнівно. Ван Ек занадто спрощує. Він поводиться з нами, наче з простаками. Але крамар не народився в Бочці, а ми не купка тупих роззяв, готових кинутися на першу блискучу блешню, якою він нас повабить. Ван Ек хоче, щоб ми думали, наче вона на тому острові. Можливо, вона там. Проте там також чекатиме на нас неабияка вогнева міць, а може, навіть кілька гришників, нагодованих парем.
– Завжди бий туди, куди простак недопетрає дивитися, – пробурмотів Вілан.
– Милий Ґхезене, – вигукнув Джаспер, – та ти зіпсований аж до кісток.
Каз гупнув ціпком із воронячою головою по плитняку, яким була викладена підлога гробниці.
– Знаєте, у чому Ван Екова проблема?
– Брак честі? – озвався Матаяс.
– Слабенькі батьківські навички? – припустила Ніна.
– Голова, що лисіє? – запропонував Джаспер.
– Ні, – заперечив Каз. – Він має занадто багато чого втрачати і дав нам мапу до того, що варто вкрасти першим.
Бреккер звівся на ноги і взявся викладати план викрадення Еліс. Замість того щоб намагатися врятувати Інеж, як сподівався Ван Ек, вони змусять його виміняти її на його дуже вагітну дружину. Перша хитрість полягала в тому, щоб знайти її. Крамар не був дурником. Каз підозрював, що він вивіз дружину з міста, щойно уклавши з ними свою віроломну угоду, і перші ж спроби розслідування підтвердили це. Ван Ек не утримував би свою дружину на складі, фабриці чи в промисловій будівлі, її не було також у жодному з готелів, що йому належали, у чоловіковому заміському будиночку чи на двох фермах неподалік від Ельсмеера. Існувала можливість, що крамар відіслав її до якоїсь ферми чи угіддя з того боку Справжнього Моря, проте Каз сумнівався, що Ван Ек відправить жінку, яка носить його спадкоємця, у виснажливий морський круїз.
– Ван Ек, мабуть, не звітує про своє майно, – повідомив Каз. – І, напевно, про прибутки теж.
Джаспер насупився.
– А хіба ухиляння від податків не... не знаю, святотатство? Мені здавалося, що крамар – вірний служник Ґхезена.
– Ґхезен і Керч – різні речі, – пояснив Вілан.
Звісно ж, щоб виявити таємне майно, потрібно було потрапити до кабінету Корнеліса Смеета і здійснити ще низку шахрайств. Матаяс ненавидів усю цю непорядність, проте не міг заперечити, що вони зібрали цінну інформацію. Завдяки Смеетовим документам Каз виявив точне розташування будиночка на озері – чудового обійстя за шістнадцять кілометрів на південь від міста, яке легко було обороняти; маєток був обладнаний усіма вигодами й записаний на ім’я Гендрікс.
«Завжди бий туди, куди простак недопетрає дивитися». Матаяс міг визнати, що це звучить вдумливо, правду кажучи, по‑військовому вдумливо. Якщо тобі бракує зброї та людей, варто пошукати найбеззахисніші цілі. Ван Ек очікував, що вони спробують урятувати Інеж, і саме там зосередив свої сили. Тож Бреккер підтримав цю ідею, наказавши Матаясові з Джаспером діяти якомога помітніше, коли спрямовуватимуть гондолу до однієї з приватних пристаней у П’ятій Гавані. Коли годинник вибив одинадцяту, Ротті зі Шпехтом залишили Кувея на Чорному Серпанку і, загорнувшись у важкі плащі з каптурами, щоб заховати обличчя, спустили човен на воду та влаштували жахливу галасливу виставу, яка мала допомогти поплічникам відпливти з інших причалів – здебільшого це збентежило туристів, що й гадки не мали, чому незнайомі чоловіки кричать на них з гондоли.
Матаясові довелося зібрати всю свою силу волі, щоб не сперечатися з Бреккером, коли для наступу на будиночок біля озера той поставив Ніну в пару із Джаспером, навіть попри те, що фієрданець розумів, що такий союз має сенс. Вони мусили тихо знешкодити вартових, не дозволивши нікому зчинити тривогу чи паніку. Цього можна було досягти завдяки Матаясовим бойовим умінням і Ніниному дару Гриші, тож їх потрібно було розділити. Таланти Джаспера й Вілана були гучніші, тому хлопці мали втрутитися в сутичку тільки в крайньому разі. До того ж Матаяс знав: якщо під час місій бігатиме за Ніною назирці, наче якийсь сторожовий пес, вона покладе руки на свої чудові стегна і продемонструє свою вправність у лихослів’ї кількома різними мовами. Хай там як, він був єдиний, окрім, імовірно, Кувея, хто знав: вона сильно страждає відтоді, як вони повернулися з Льодового Двору. Важко було дивитися, як вона йде геть.
Вони наблизилися до будинку з іншого боку озера і швиденько впоралися з вартовими, що охороняли периметр. Більшість вілл на узбережжі була порожньою, адже пора року була ще занадто ранньою, щоб природа подарувала справжнє тепло. Але вікна Ван Екового – чи, радше, Гендріксового – будинку світилися. Цей маєток належав кільком поколінням родини Віланової матері ще задовго до того, як Ван Ек бодай поткнув сюди свого носа.
Це майже не скидалося на злом; один із вартових навіть дрімав у вишці на даху будинку. Матаяс не зрозумів, що сталося щось непередбачуване, поки кількість вартових не скоротилася, а потім уже не було часу поцікавитися в Ніни із Джаспером, що пішло не так. Вони зв’язали вартових, які залишилися, зігнали їх і решту челяді до комори, а потім кинулися нагору сходами, надівши маски «Комеді Бруте». Зупинилися за дверима музичної кімнати, де Еліс невпевнено сиділа на фортепіанному стільчику. Попри їхні сподівання, що жінка спатиме, вона продиралася крізь якийсь музичний уривок.
– Святі, що це за шум? – прошепотіла Ніна.
– Гадаю, це «Засинай, маленький джмелю», – повідомив з‑під маски й рогів костюма Сірого Чортеняти Вілан, – проте важко сказати напевне.
Коли вони увійшли до музичної кімнати, тер’єр із шовковистим хутром, що сидів біля ніг Еліс, спробував загарчати, але його бідолашна гарненька вагітна господиня лише підвела погляд від аркуша з нотами й поцікавилася:
– Це п’єса?
– Так, люба, – ніжно погодився Джаспер, – і ти – зірка.
Вони загорнули її в тепле пальто, а потім вивели з будинку й відвели до човна, який чекав на них. Еліс поводилася так слухняно, що Ніна аж занепокоїлася.
– Можливо, до її мозку не потрапляє потрібна кількість крові? – пробурмотіла вона Матаясові.
Фієрданець не був певен, як пояснити поведінку Еліс. Він пам’ятав, що його мама, коли була вагітна меншою сестрою, плутала найпростіші речі. Якось вона пройшла з їхнього невеличкого будиночку аж до села, перш ніж зрозуміла, що взула черевики не на ту ногу.
Проте на півдорозі до міста, коли Ніна зв’язала Еліс руки й напнула на очі пов’язку, надійно прикріпивши її до охайних кіс, закручених на маківці, реальність ситуації, мабуть, почала доходити до крамаревої дружини. Вона зашморгала носом, витираючи його оксамитовим рукавом. Шморгання переросло в досить рвучке глибоке дихання, а коли вони зручно вмостили Еліс у гробниці й навіть знайшли їй подушечку для ніг, жінка зайшлася протяжними риданнями.
– Я хочу піти додо‑о‑о‑о‑о‑о‑ому, – плакала вона. – Я хочу до свого песика.
Відтоді плач не припинявся. Урешті‑решт Каз роздратовано розвів руками, і всі вийшли з гробниці, намагаючись знайти собі тиху місцину.
– Вагітні жінки завжди такі? – буркнула Ніна.
Матаяс зазирнув до порожнини в камені.
– Лише викрадені.
– Я не чую власних думок, – повідомила дівчина.
– А може, ми знімемо пов’язку? – запропонував Вілан. – Ми могли б надіти наші маски «Комеді Бруте».
Каз похитав головою.
– Ми не можемо ризикувати, щоб вона повернулася сюди з Ван Еком.
– Вона захворіє від цих сліз, – озвався Матаяс.
– Ми виконали тільки половину роботи, – сказав Бреккер. – До завтрашнього обміну ще багато чого станеться. Нехай хтось вигадає, як змусити її замовкнути, інакше я заткну їй пельку.
– Вона просто налякана дівчина, – запротестував Вілан.
– Я не просив описувати її.
Проте Вілан не здавався.
– Казе, пообіцяй мені, що ти не...
– Перш ніж закінчиш речення, я хочу, щоб ти подумав, скільки коштує моя обіцянка і чим ти збираєшся за неї платити.
– Вона не винна, що батьки видали її заміж за мого батька.
– Еліс тут не тому, що вчинила щось не так. Вона тут через те, що вона – важіль.
– Вона просто вагітна жінка...
– Щоб завагітніти, не потрібно мати особливий хист. Запитай будь‑яку безталанну дівчину в Бочці.
– Інеж не хотіла б...
Тієї ж миті Каз передпліччям штовхнув Вілана до стіни гробниці та втиснув воронячу голову на ціпку хлопцеві під щелепу.
– Ще раз розкажи мені, як учинити.
Вілан проковтнув клубок і розтулив рота.
– Ну ж бо, – заохотив Каз. – І я виріжу язик із твоєї голови та згодую першій‑ліпшій безпритульній кішці.
– Казе... – обережно втрутився Джаспер. Бреккер його проігнорував.
Віланові губи стислися у вузьку вперту лінію. Цей хлопчик і сам не знав, що буде краще для нього. Матаяс замислився, чи не варто йому заступитися за Вілана, проте Каз відпустив малого.
– Хто‑небудь, запхайте тій дівчині до рота корок, перш ніж я повернуся, – наказав він і рвучко покрокував до кладовища.
Матаяс закотив очі до неба. Усім цим ненормальним не завадили б повні шість місяців у навчальному таборі, а ще, напевно, щоб їх добряче відшмагали.
– Краще не згадувати про Інеж, – пояснив Джаспер, поки Вілан обтрушувався. – Сам знаєш, якщо хочеш іще пожити.
Вілан похитав головою.
– Але хіба йдеться не про Інеж?
– Ні, йдеться про визначний план, пригадуєш? – фиркнула Ніна. – Викрадення Інеж у Ван Ека – це лише перша фаза.
Вони рушили назад до гробниці. У світлі ліхтарів Матаяс бачив, що Ніна мала здоровий колір обличчя. Можливо, добре, що вона відтяглася на злом будиночка біля озера, хоча фієрданець не міг не зважати на те, що один вартовий загинув під час місії, яка не мала на меті когось убивати.
Еліс заспокоїлася й сиділа, склавши руки на животі, та тихенько засмучено гикала.
Вона слабко спробувала зняти свою пов’язку, але Ніна зав’язала вигадливі вузли. Матаяс глипнув на Кувея, що влаштувався за столом навпроти неї. Шуанський хлопець лише здвигнув плечима.
Ніна сіла поруч із Еліс.
– Може, ти е‑е‑е... хочеш чаю?
– З медом? – поцікавилася Еліс.
– Я, гм... гадаю, у нас є цукор?
– Я люблю лише чай з медом і лимоном.
Ніна мала такий вигляд, наче збиралася пояснити крамаревій дружині, куди саме вона може запхати свій мед і лимон, тож Матаяс поспіхом утрутився:
– А як щодо шоколадного печива?
– Ох, я обожнюю шоколад.
Ніна примружила очі.
– Не пригадаю, щоб я дозволяла тобі брати моє печиво.
– Це заради доброї справи, – заспокоїв Матаяс, дістаючи бляшанку. Він купив печиво, сподіваючись змусити Ніну більше їсти. – Тим паче ти до нього майже не торкаєшся.
– Я зберігаю його на потім, – засопіла Серцетлумачниця. – А коли йдеться про солодощі, зі мною краще не сперечатися.
Джаспер кивнув.
– Вона наче дракон, що накопичує десерти.
Голова Еліс покрутилася під пов’язкою спочатку праворуч, а потім ліворуч.
– У вас усіх такі молоді голоси, – сказала вона. – Де ваші батьки? – Вілан і Джаспер вибухнули реготом. – Що в цьому такого смішного?
– Нічого, – підбадьорливо заспокоїла Ніна. – Просто вони ідіоти.
– Агов, – обурився Джаспер, – це не ми дісталися до твоєї схованки з печивом.
– Я нікому не дозволю нишпорити в моїй схованці з печивом, – підморгнула Ніна.
– Це точно, – сердито погодився Матаяс, відчувши водночас полегшення, що Ніна знову стала сама собою, і ревнощі, через те що саме Джаспер змусив її посміхнутися. Йому хотілося занурити голову у відро. Поводиться, як сп’янілий дурник.
– Тож, – сказав Джаспер, обіймаючи Еліс за плечі. – Розкажи нам про свого пасинка.
– Чому? – не зрозуміла Еліс. – Ви збираєтесь викрасти і його теж?
– Сумніваюся. Я чув, що він – справжні двадцять два нещастя, – глузував стрілець.
Вілан схрестив руки на грудях.
– Я чув, що він талановитий, а інші його не розуміють.
Еліс насупилася.
– Я його чудово розумію. Він не шамкає, не утинає нічого такого. Правду кажучи, його голос трохи нагадує твій. – Вілан здригнувся, а Джаспер склався навпіл від реготу. – І так, він дуже талановитий. Він вчиться музики в Белендті.
– Але який він? – не вгавав Джаспер. – Може, він зізнався тобі в якихось таємних страхах? Погані звички? Необдумані пристрасті?
Вілан посунув до Еліс бляшанку з випічкою.
– Візьми ще печивко.
– Вона вже з’їла три! – запротестувала Ніна.
– Вілан завжди гарно ставився до моїх пташок. Я сумую за своїми пташками. І за Руфусом. Я хочу піти додо‑о‑о‑о‑о‑о‑ому. – Еліс знову заголосила.
Ніна приречено гупнулася головою об стіл.
– Гарна робота! Я думала, що ми насправді матимемо хвилинку тиші, але пожертвувала своїм печивом заради нічого.
– Люди, ви що, раніше ніколи не мали справу з вагітною жінкою? – буркнув Матаяс. Він добре пам’ятав материні нездужання і зміну настроїв, хоча й підозрював, що поведінка Еліс могла не мати нічого спільного з дитиною, яку та носила. Він відірвав від однієї з розідраних ковдр у кутку смужку тканини.
– Ось, – сказав Джасперові. – Занур це у воду, щоб ми могли накласти прохолодний компрес. – Фієрданець присів і звернувся до Еліс. – Я збираюся зняти твої черевики.
– Чому? – не зрозуміла вона.
– Тому що в тебе набрякли ноги, а якщо їх розтерти, ти заспокоїшся.
– Ох, оце вже цікаво, – зауважила Ніна.
– Навіть і не думай.
– Пізно, – озвалася вона, розминаючи пальці на ногах.
Матаяс стягнув з Еліс черевики та сказав:
– Тебе не викрали. Тебе просто потримають деякий час. Завтра пополудні ти вже будеш удома зі своїм песиком і своїми пташками. Ти ж знаєш, що ніхто не збирається тобі нашкодити, правда?
– Я точно не знаю.
– Ну, ти не можеш мене бачити, але я – найголовніший з усіх тут присутніх, і я обіцяю, що ніхто тобі не нашкодить. – Навіть промовляючи ці слова, Матаяс знав, що, можливо, вони виявляться брехливими. У цій ямі, повній найотруйніших гадюк, що звивалися вулицями цього міста байстрюків, Еліс уже розтирали ноги, а на чоло їй поклали прохолодний рушник. – Тепер, – казав далі він, – надзвичайно важливо, щоб ти залишалася спокійною і не захворіла. Що допоможе тебе збадьорити?
– Я... я полюбляю прогулянки вздовж озера.
– Гаразд, можливо, ми зможемо прогулятися пізніше. Що ще?
– Я люблю робити собі зачіски.
Матаяс багатозначно глипнув у Нінин бік.
Серцетлумачниця насупилася.
– Чому ти гадаєш, наче я вмію поратися з волоссям?
– Тому що ти завжди маєш чудовий вигляд.
– Зачекайте, – вигукнув Джаспер. – Він що, поводиться чарівно? – Хлопець втупився поглядом у Матаяса. – Звідки ми знаємо, що це не самозванець?
– Може, хтось інший може зробити тобі зачіску? – неохоче озвалася Ніна.
– Ще щось? – поцікавився Матаяс.
– Я люблю співати, – повідомила Еліс.
Вілан несамовито захитав головою, промовляючи самими лише губами: «Ні, ні, ні».
– Мені слід поспівати? – з надією в голосі запитала крамарева дружина. – Баян каже, що я співаю достатньо добре, щоб виступати на сцені.
– Може, притримаємо це на потім... – запропонував Джаспер.
Нижня губа Еліс затремтіла, мов тарілка перед тим, як розбитися.
– Співай, – бовкнув Матаяс, – звичайно, співай.
І ось тоді почалося справжнє жахіття.
Не те щоб Еліс так погано співала, просто вона не змовкала ні на мить. Вона співала між укусами, коли їла. Співала, шпацируючи між могилами. Співала за кущем, коли їй знадобилося усамітнитися. Задрімавши нарешті, Еліс мугикала уві сні.
– Можливо, таким від самого початку був Ван Еків план, – похмуро зауважив Каз, коли вони знову зібралися за стінами гробниці.
– Довести нас до божевілля? – поцікавилася Ніна. – Він працює.
Джаспер заплющив очі й застогнав:
– Диявольський план.
Каз подивився на кишеньковий годинник.
– Ніні з Матаясом час вирушати, ідіть. Якщо дістанетеся на позиції раніше, вам удасться поспати кілька годин. – Прибуваючи на острів та відпливаючи звідти, доводилося бути обережними, тож вони не могли дозволити собі зачекати до світанку, щоб зайняти свої пости.
– Плащі й маски знайдете в торговця хутром. Шукайте вивіску із золотим борсуком. Підійдіть якомога ближче до Ліду, перш ніж почнете роздавати їх, а тоді прямуйте на південь. Не стійте на жодному місці занадто довго. Не хочу, щоб ви привернули забагато уваги босів. – Каз по черзі зазирнув кожному в очі. – Потрібно, щоб усі були на своїх позиціях до півдня. Вілан на землі. Матаяс на даху «Імперії Комеді». Джаспер буде навпроти тебе, на даху «Аммберз готелю». Ніно, ти будеш на третьому поверсі готелю. У номері є балкон, з якого видно Худмедбридж. Переконайтеся, що у вашому полі зору нічого не заважає. Я хочу, щоб з першої ж миті ви не зводили очей з Ван Ека. Він щось плануватиме, і ми мусимо бути готовими.
Матаяс помітив, як Ніна крадькома глипнула на Джаспера, проте вголос вона сказала тільки:
– Жодних плакальників.
– Жодних погребінь, – відповіли всі.
Ніна попрямувала туди, де був пришвартований гребний човен. Каз із Віланом повернулися до гробниці, але перш ніж Джасперові вдалося зникнути всередині, Матаяс перегородив йому шлях.
– Що сталося в будиночку біля озера?
– Ти про що?
– Я бачив, як вона на тебе подивилася.
Джаспер ніяково викрутився:
– Чому б тобі не запитати в неї?
– Тому що Ніна переконуватиме, що з нею все гаразд, аж поки не страждатиме так, що й слова вимовити не зможе.
Джаспер торкнувся руками револьверів.
– Усе, що я збираюся сказати: будь обережний. Вона не... зовсім при собі.
– Що це означає? Що сталося в Гендріксовому будинку?
– Ми вскочили в халепу, – зізнався Джаспер. – Загинув чоловік.
– У Кеттердамі весь час гинуть люди. Просто залишайся пильним. Можливо, їй знадобиться дублер.
Джаспер стрімко рвонув до дверей, і Матаяс роздратовано загарчав. Він поспіхом кинувся наздоганяти Ніну, розмірковуючи над Джасперовим застереженням, але, відколи вона сіла в човен і він вивів їх до каналу, не зронив жодного слова.
Найрозумніше, що він вчинив відтоді, як вони повернулися з Льодового Двору, – віддав Казові залишки парем. Це було непросте рішення. Він ніколи не був певен, наскільки глибокою була порожнина всередині Каза, де проходила межа того, що він утне чи не утне. Утім, Ніна не чіплялася за Бреккера, і, коли у ніч завдання зі Смеетом вона залізла до Матаясового ліжка, він переконався, що зробив правильний вибір, оскільки – Джел знає – був готовий віддати Ніні все, що їй заманеться, аби вона тільки й далі цілувала його.
Вона висмикнула Матаяса зі сну, що мучив його, відколи вони повернулися з Льодового Двору. Однієї миті він блукав серед холоду, засліплений снігом, десь віддалік вили вовки, а наступної – він уже прокинувся, а поруч сидить Ніна, тепла та м’яка. Він знову подумав про те, що вона сказала йому на кораблі, коли парем найгірше стисла її у своїх лещатах: «Ти можеш хоча б подумати про себе? Я просто чергова причина, яка змушує тебе рухатися. Спочатку це був Ярл Брум, а тепер я. Мені не потрібні твої кляті присяги».
Він не думав, що Ніна насправді мала це на увазі, проте її слова переслідували його. Коли Матаяс був дрюскелле, він служив лихій меті. Тепер він це розумів. Але він мав свій шлях, свій народ. Він знав, ким був і що просив у нього світ. А тепер не був певен ні в чому, крім своєї віри в Джела й обітниці, яку дав Ніні. «Моє покликання – захищати тебе. Лише смерть звільнить мене від цієї присяги». Невже він просто замінив одну причину іншою? Невже шукав прихистку у своїх почуттях до Ніни лише тому, що боявся обрати собі майбутнє?
Матаяс зосередився на веслуванні. Цієї ночі їхні долі не вирішаться, а до світанку вони ще мають чимало встигнути. До того ж йому подобався нічний ритм каналів, ліхтарі, що відбивалися у воді, тиша, відчуття, що ти непомітно пливеш крізь світ, де всі сплять, ось у вікні змигнуло світло, хтось невтомний підвівся зі свого ліжка, щоб запнути штори або подивитися на місто. Протягом дня вони намагалися якомога менше припливати до Чорного Серпанку чи відпливати звідти, тому Кеттердам він вивчав саме так. Однієї ночі він мигцем побачив, як жінка в прикрашеній коштовностями вечірній сукні біля туалетного столика виймала шпильки з волосся. Ззаду до неї підійшов мужчина – її чоловік, як припустив Матаяс, – і захоплена своїм заняттям жінка повернулася до нього обличчям і всміхнулася. Фієрданець не міг описати біль, який відчув тієї миті. Він був солдат. І Ніна теж. Вони не були призначені для таких домашніх сцен. І все‑таки він заздрив тим людям і їхній невимушеності. Затишному будинкові, спокою, коли вони сам на сам.
Він знав, що занадто часто запитує про це Ніну, але, коли вони висадилися неподалік від Східної Клепки, Матаяс не зміг примусити себе змовчати.
– Як почуваєшся?
– Досить добре, – зневажливо відгукнулася Ніна, поправляючи вуаль. Вона була вбрана в блискуче синє пишне вбрання Втраченої Нареченої, у ті самі шати, які вдягала тієї ночі, коли разом з іншими членами Покидьків з’явилася в його камері. – Скажи‑но, дрюскелле, ти взагалі колись бував у цій частині Бочки?
– У Пекельних Воротах я мав небагато можливостей оглядати визначні пам’ятки, – озвався Матаяс. – Та й у будь‑якому разі я б сюди не прийшов.
– Звісно ж ні. Стільки людей, що розважаються, можуть так вразити, що аж виб’ють із тебе фієрданця.
– Ніно, – тихо сказав Матаяс, коли вони йшли до торговця хутром. Він не хотів тиснути, але мусив знати. – Тієї ночі, коли ми заходилися коло Смеета, ти скористалася перукою і косметикою. Чому ти не перекроїла себе?
Вона здвигнула плечима.
– Так було швидше й простіше.
Матаяс помовчав, непевний, чи варто тиснути на неї далі.
Вони минули магазин із сирами, і Ніна зітхнула.
– Як я можу пройти повз вітрину, повну сирів, і нічого не відчути? Я більше навіть саму себе не знаю. – Вона витримала паузу, а потім сказала: – Я намагалася перекроїти себе. Щось пішло не так. Якось інакше. Мені вдалося лише прибрати кола під очима, і для цього знадобилося неабияк зосередитися.
– Але ти ніколи не була талановитою Краяльницею.
– Манери, фієрданцю.
– Ніно.
– Це було інакше. Я не просто напружувалася – це було боляче. Важко пояснити.
– А як щодо непереборного впливу? – поцікавився Матаяс. – Так, як ти зробила це в Льодовому Дворі, коли проковтнула парем.
– Думаю, що це більше неможливо.
– А ти намагалася?
– Не зовсім.
– Спробуй на мені.
– Матаясе, у нас є робота.
– Спробуй.
– Я не збираюся базікати у твоїй голові, коли ми не знаємо, що може статися.
– Ніно...
– Гаразд, – роздратовано погодилася дівчина. – Ходи‑но сюди.
Вони ще навіть не дісталися до Східної Клепки, а натовп гуляк пощільнішав. Ніна потягла хлопця до проходу між двома будинками. Підняла його маску і свою вуаль, а потім повільно поклала долоню йому на щоку. Її пальці ковзнули до Матаясового волосся, і його зосередженість розсіялася. Здавалося, наче Ніна торкається до нього всюди.
Серцетлумачниця зазирнула йому в очі.
– Ну?
– Я нічого не відчув, – озвався він. Голос прозвучав спантеличено хрипко.
Дівчина вигнула брову.
– Нічого?
– А що ти намагалася змусити мене робити?
– Я намагалася змусити тебе поцілувати мене.
– Дурня якась.
– Чому?
– Тому що я завжди хочу поцілувати тебе, – зізнався він.
– То як так сталося, що ніколи не цілував?
– Ніно, ти щойно пройшла жахливе важке випробування...
– Так. Це правда. А знаєш, що може допомогти? Безліч поцілунків. Ми не залишалися наодинці, відколи зійшли з «Феролінда».
– Маєш на увазі, відколи ти мало не померла? – перепитав Матаяс. Хтось мусив пам’ятати про серйозність цієї ситуації.
– Я віддаю перевагу думкам про добрі часи. Наприклад, коли ти притримував моє волосся, поки мене нудило у відро.
– Припини намагатися розсмішити мене.
– Але мені подобається твій сміх.
– Ніно, зараз не час фліртувати.
– Я мушу заскочити тебе зненацька, інакше ти надто зайнятий тим, що оберігаєш мене і запитуєш, чи зі мною все гаразд.
– Хіба це неправильно – турбуватися?
– Ні, неправильно поводитися зі мною так, наче я будь‑якої миті можу розпастися на шматки. Я не така витончена чи тендітна. – Вона не надто ніжно смикнула його маску вниз, сіпнула свою вуаль на місце, рвучко вийшла повз нього з провулку і перетнула вулицю до крамнички із золотим борсуком над дверима.
Він пішов назирці. Знав, що сказав неправильні слова, але не знав, які були правильними. Коли вони увійшли до крамнички, задзеленчав невеличкий дзвоник.
– Як може це місце бути відчиненим о такій годині? – пробурмотів він. – Хто глупої ночі хоче купувати пальто?
– Туристи.
І справді, кілька людей розглядали стоси хутра і шкурок. Матаяс рушив за Ніною до прилавку.
– Ми хочемо забрати замовлення, – повідомила Ніна службовцю в окулярах.
– На яке ім’я?
– Юдіт Коенен.
– Ах! – зрадів службовець, звіряючись із гросбухом. – Золота рись і чорний ведмідь, цілком сплачені. Хвилиночку. – Він зник у затильній кімнатці, а за хвильку з’явився із неї, згорбившись під вагою двох велетенських пакунків, загорнених у коричневий папір і перев’язаних шпагатом. – Чи потрібна вам допомога, щоб донести їх?..
– Усе гаразд. – Матаяс, не напружуючись, підняв пакунки. Людям у цьому місті потрібно більше свіжого повітря і тренувань.
– Але, можливо, дощитиме. Дозвольте мені хоча б...
– Усе гаразд, – заревів Матаяс, і службовець відсахнувся.
– Не зважайте на нього, – втрутилася Ніна. – Йому потрібно поспати. Красно дякую за вашу допомогу.
Службовець слабко всміхнувся, і вони пішли собі своєю дорогою.
– Ти ж знаєш, що жахливий у цьому сенсі, правда? – поцікавилася Ніна, коли вони опинилися на вулиці й увійшли до Східної Клепки.
– У сенсі брехні й шахрайства?
– У сенсі ввічливої поведінки.
Матаяс замислився.
– Я не хотів поводитися грубо.
– Просто дозволь, говоритиму я.
– Ніно...
– Відтепер ніяких імен.
Він її роздратував. Матаяс зрозумів це з її голосу, але не думав, що причина в тому, що він був грубим із службовцем. Вони ненадовго зупинилися, щоб Матаяс зміг перевдягнутися з костюма Безумця в один з багатьох туалетів Багряного Пана, складених у пакунки від хутра. Фієрданець не був певен, чи знав службовець, що ховається під обгорткою з коричневого паперу, чи пошили костюми в крамничці та чи був «Золотий борсук» просто якоюсь точкою збуту. Каз мав таємничі зв’язки по цілому Кеттердаму, і лише він знав правду про їхню роботу.
Щойно Матаяс знайшов достатньо великий червоний плащ і надів на обличчя біло‑червону лаковану маску, Ніна простягнула йому мішечок зі срібними монетами.
Хлопець одразу підкинув мішечок на долоні, і монети радісно задзеленчали.
– Вони ж несправжні, еге ж?
– Звичайно ні. Але ніхто ніколи не знає, чи справжні монети. Це частина розваги. Нумо, потренуймося.
– Потренуймося?
– Мамо, тато, оплата житла! – співучим голосом продекламувала Ніна.
Матаяс витріщився на неї.
– У тебе що, гарячка?
Ніна підняла вуаль на чоло, щоб він осягнув усю силу її розлюченого погляду.
– Це з «Комеді Бруте». Коли Багряний Пан з’являється на сцені, глядачі вигукують...
– Мамо, тато, оплата житла, – закінчив її думку Матаяс.
– Саме так. А потім ти кажеш: «Не можу, мій любий, грошей катма» – і кидаєш жменю монет у натовп.
– Чому?
– З тієї ж причини, чому всі свистять Безумцеві чи кидають квіти Королеві Скарабеїв. Така традиція. Туристи не завжди це розуміють, але керченці – завжди. Отже, цієї ночі, якщо хтось кричить: «Мамо, тато, оплата житла...»
– Не можу, мій любий, грошей катма, – похмуро проспівав Матаяс, кидаючи в повітря жменю монет.
– Тобі слід робити це з більшим ентузіазмом, – дорікнула Ніна. – Це мусить бути весело.
– Я почуваюся дурником.
– Часом непогано почуватися дурником, фієрданцю.
– Ти кажеш так тільки тому, що не маєш сорому.
На його подив, замість уїдливого дотепу Ніна змовкла і не озивалася всю дорогу, аж поки вони не зайняли свою першу позицію навпроти ігрової зали Ліду, приєднавшись до музикантів і вуличних артистів усього за кілька дверей від «Клубу купчастих хмар». А потім у Ніні хтось наче натиснув на перемикач.
– Гайда, заходьте всі до «Багряної шаблі»! – оголосила вона. – Ось ви, пане. Ви занадто худий, це вам не на користь. Як щодо невеличкої порції безкоштовної їжі та карафки вина? А ви, пані, схоже, ви знаєте, як трохи розважитися...
Ніна одного за одним приваблювала до них туристів, наче народилася для цього, пропонуючи безкоштовну їжу й напої та роздаючи костюми й рекламні листівки. Коли поруч з’явився один з викидайл із гральної зали, щоб подивитися, що вони задумали, Ніна з Матаясом рушили вперед, просуваючись у південно‑східному напрямку і далі роздаючи дві сотні костюмів і масок, якими їх забезпечив Каз. Коли люди цікавилися, що взагалі відбувається, Ніна запевняла, що це рекламна акція нової гральної зали з назвою «Багряна шабля».
Як і передбачала Серцетлумачниця, час від часу хтось упізнавав Матаясів костюм і кричав: «Мамо, тато, оплата житла!»
Матаяс старанно відповідав, щодуху намагаючись говорити веселим голосом. Якщо туристам і гулякам навіть здалося, що його виставі чогось бракує, жоден із них цього не сказав; напевно, їх відтягнула злива срібних монет.
Коли вони дісталися до Західної Клепки, стосу костюмів більше не було, а на небокраї сходило сонце. Матаяс помітив короткий спалах на даху «Аммберз готелю» – це Джаспер сигналізував своїм дзеркальцем.
Фієрданець провів Ніну до третього поверху готелю, до кімнати, заброньованої на ім’я Юдіт Коенен. Як і обіцяв Каз, із балкону розгортався чудовий краєвид на широко розкинутий Худмедбридж і води Західної Клепки, обмеженої з обох боків готелями й будинками задоволень.
– Що це означає? – поцікавився Матаяс. – Худмедбридж?
– Міст доброї діви.
– Чому його так назвали?
Ніна притулилася до одвірку та сказала:
– Ну, історія така: коли одна жінка виявила, що її чоловік закохався в дівчину із Західної Клепки і планує покинути її, вона прийшла на цей міст і, щоб не жити без нього, кинулася в канал.
– Через такого неблагородного чоловіка?
– Тебе ніколи не спокушали? Усі ці ягідки та плоть Західної Клепки просто в тебе перед очима.
– Ти б кинулася з моста через чоловіка, що спокусився?
– Я б не кинулася з моста навіть через короля Равки.
– Жахлива історія, – підсумував Матаяс.
– Сумніваюся, що це правда. Таке стається, коли дозволяєш чоловікам вигадувати назви для мостів.
– Тобі слід відпочити, – нагадав хлопець. – Я можу тебе розбудити, коли настане час.
– Я не стомлена, і не потрібно розповідати мені, як виконувати мою роботу...
– Ти сердишся.
– ...чи розповідати, як я почуваюся. Іди на свій пост, Матаясе. У цій позолоті ти теж маєш трохи простуватий вигляд.
Голос у неї був холодний, спина пряма. Згадка про сон повернулася так реалістично, що він майже відчув кусючий вітер, пекучі пориви вкривали щоки снігом. У горлі пекло, скрипіло й саднило, коли він кричав Нінине ім’я. Матаяс хотів сказати їй, щоб була обережною. Хотів запитати, що було не так.
– Жодних плакальників, – пробурмотів він.
– Жодних погребінь, – озвалася дівчина, вивчаючи поглядом міст.
Матаяс тихенько вийшов, спустився сходами і перетнув канал широко розкинутим мостом Худмедбридж. Він подивився вгору, на балкончик «Аммберз готелю», утім, не побачив там жодного Ніниного сліду. Це був добрий знак. Якщо він не може побачити її з моста, Ван Ек теж не зможе. Кілька кам’яних сходинок привели його вниз до доку, де в рожевому від ранкового світла прибої продавець квітів направляв на місце багром свою баржу, повну цвіту. Поки чоловік порався коло своїх тюльпанів і нарцисів, Матаяс перекинувся з ним кількома словами, помічаючи знаки, що їх крейдою залишив Вілан над рівнем води з обох боків каналу. Вони були готові.
Хлопець піднявся сходами до «Імперії Комеді»; зусібіч його оточували маски, вуалі та блискучі плащі. Кожен поверх мав свою тематику, пропонуючи фантазії на будь‑який смак. Матаяс налякався, побачивши вішалку з костюмами дрюскелле. Хай там як, це було гарне місце, щоб залишатися непоміченим.
Фієрданець хутко попрямував на дах і просигналив Джасперові своїм дзеркальцем. Тепер вони всі були на своїх місцях. За кілька хвилин до півдня Вілан спуститься, щоб зачекати у кав’ярні, яка була розташована обіч каналу і завжди приваблювала галасливий натовп вуличних акторів: музикантів, мімів, жонглерів, що виступали за гроші туристів. А зараз хлопчик лежав на боці, приткнувшись за кам’яним виступом на даху, і безтурботно дрімав. Матаясова гвинтівка, загорнута в клейонку, лежала поруч із Віланом, а ще крамарик вишикував цілу низку феєрверків, і їхні ґноти скрутилися, мов мишачі хвости.
Матаяс обіперся спиною на кам’яний виступ і заплющив очі, плаваючи та занурюючись у несвідоме. Він звик мало спати в такі довжелезні проміжки часу ще тоді, коли був дрюскелле. Коли буде потрібно, він прокинеться. Але зараз Матаяс просувався кригою, і вітер завивав у вухах. Навіть равканці мали ім’я для цього вітру: Ґрузебуря – «тварюка, вітер, що вбиває». Він приходив із півночі, сніжний шторм, що засипав усе на своєму шляху. Солдати помирали за кілька кроків від своїх наметів, загубившись у білизні, а їхні крики про допомогу зжирав безликий холод. Ніна була десь поруч. Він знав це і не мав жодної можливості дістатися до неї. Матаяс знову й знову викрикував її ім’я, відчуваючи, як ціпеніють ноги в черевиках, як потрапляє під одяг сніг. Він напружувався, щоб почути відповідь, але у вухах гула завірюха, і десь далеко завивали вовки. Вона помре серед льодів. Вона помре сама‑самісінька, і це буде його провина.
Матаяс судомно вдихнув і прокинувся. Сонце світило високо в небі. Вілан стояв над фієрданцем і легенько його трусив.
– Уже майже час.
Матаяс кивнув і підвівся, розправляючи плечі, відчуваючи навколо себе тепле весняне повітря Кеттердама.
– Із тобою все гаразд? – нерішуче запитав Вілан, але раптовий Матаясів розгніваний погляд говорив сам за себе. – Ти молодець, – запевнив хлопчик і заспішив униз сходами.
Матаяс звірився з дешевим латунним годинником, яким його забезпечив Бреккер. Майже дванадцята. Він сподівався, що Ніна відпочила краще за нього. Фієрданець коротко змигнув дзеркальцем у бік її балкону і відчув, як його накрило хвилею полегшення, коли яскраве світло повернулося до нього. Матаяс просигналізував Джасперові, а потім перехилився через край даху і приготувався чекати.
Фієрданець знав, що Каз обрав Західну Клепку через її натовпи і можливість зберегти анонімність. Її мешканці вже прокидалися після вчорашніх нічних веселощів. Служники, що піклувалися про потреби різноманітних будинків, вирушили на закупи, приймали привезені кораблями вино та фрукти для заходів наступної ночі. Туристи, які щойно прибули до міста, шпацирували з обох боків уздовж каналу, тицяючи на вигадливо прикрашені вивіски, що позначали всі будинки – і відомі, і горезвісні. Матаяс бачив троянду з безліччю пелюсток, викувану з білого заліза і вкриту сріблом. Будинок «Біла троянда». Ніна працювала там майже рік. Він ніколи не питав її про час, проведений там. Не мав на це права. Вона залишилася в місті, щоб допомогти йому, і могла робити, що їй заманеться. Проте він не міг припинити уявляти її там, як вигинається, лежачи, її оголене тіло, посоловілі зелені очі, пелюстки вершкового кольору, що застрягли в чорних хвилях її волосся. Часом уночі він уявляв, як вона вабить його підійти ближче, а іноді – що вона вітала в темряві когось іншого, і тоді Матаяс лежав без сну, розмірковуючи, що раніше доведе його до божевілля – ревнощі чи бажання. Він відірвав погляд від вивіски й витяг із кишені підзорну трубу, змушуючи себе перевірити решту Клепки.
За кілька хвилин до півдня Матаяс помітив Каза, який просувався із заходу, його темна постать плямою рухалася в натовпі, ціпок відбивав ритм разом із непевною ходою. Здавалося, наче натовп розступається перед ним, напевно, відчуваючи мету, що керувала Казом. Це нагадало Матаясові про селян, які роблять знаки в повітрі, щоб відігнати злих духів. Еліс Ван Ек шкандибала поруч із Бреккером. Пов’язку з неї зняли, і через підзорну трубу Матаяс бачив, як ворушаться її губи. «Милий Джеле, вона що, досі співає?» Судячи з похмурого виразу Казового обличчя, вірогідність була високою.
Матаяс побачив, як з іншого боку моста наближається Ван Ек. Він тримався непохитно, виструнчившись, щільно притиснувши руки до тіла, наче боявся, що просякнуте гріхами повітря Бочки заплямує його костюм.
Каз дав чітко зрозуміти: Ван Ека прибирати тільки в крайньому разі. Вони не збиралися вбивати члена Торговельної Ради, принаймні не серед білого дня на очах у свідків.
– Хіба не можна чистіше? – поцікавився Джаспер. – Серцевий напад? Менінгіт?
Матаяс віддав би перевагу чесному вбивству у відкритому бою. Але в Кеттердамі справи так не обробляли.
– Він не страждатиме, якщо помре, – сказав Бреккер, і на цьому розмови скінчилися. Дем’їн не зносив суперечок.
Ван Ек прибув в оточенні вартових, убраних у червоно‑золоті лівреї його будинку. Їхні голови крутилися навсібіч, роздивляючись усе довкола, очікуючи на небезпеку. З того, як звисали їхні пальта, Матаяс дійшов висновку, що всі вартові озброєні. А ще там в оточенні трьох кремезних вартових була крихітна фігурка з каптуром на обличчі. Інеж.
Матаяс аж сам здивувався, якою вдячністю сповнився. Попри те що він знав цю маленьку сулійську дівчину зовсім не довго, фієрданець від самого початку захоплювався її хоробрістю. До того ж вона неодноразово рятувала їхні життя, ризикуючи заради цього собою. Матаяс часто сумнівався у своєму виборі, але ніколи не сумнівався у своєму обов’язку побачити її вільною від Ван Екових лап. Йому тільки хотілося, щоб вона розлучилася з Казом Бреккером. Ця дівчинка заслуговувала на кращого хлопця. Хоча, може, й Ніна заслуговувала на когось кращого за Матаяса.
Обидві групи дісталися до моста. Каз із Еліс ішли вперед. Ван Ек подав знак вартовим, які тримали Інеж.
Матаяс подивився вгору. З іншого даху несамовито миготіло Джасперове дзеркальце. Фієрданець оглянув територію навколо моста, але не побачив нічого, що могло б змусити Джаспера так панікувати. Він зазирнув у підзорну трубу, вивчаючи лабіринти вуличок, що витікали назовні з обох боків Клепки. Казів тил виявився чистим. Проте, коли Матаяс подивився на схід позаду Ван Ека, його серце сповнилося жахом. Вулиці були поцятковані багряними фонами, і всі вони рухалися до Клепки. Міська варта. Це просто збіг чи Ван Ек щось запланував? Чи можна бути певним, що він не наважився б ризикнути, щоб міські чиновники виявили його задум? Невже до цього причетні фієрданці? Невже вони прийшли, щоб заарештувати обох – і Ван Ека, і Каза?
Матаяс двічі змигнув дзеркальцем Ніні. З її нижчої вигідної позиції дівчина не могла побачити міську варту, аж поки не стало б занадто пізно. Матаяс знову відчув, як стьобонув його холодним батогом вітер, почув свій голос, що вигукує Нінине ім’я, відчув, як наростає страх, коли немає відповіді. «З нею все буде гаразд, – запевнив він себе. – Вона боєць». Але у вухах дзвеніла Джасперова пересторога: «Будь обережний. Вона не зовсім при собі». Матаяс сподівався, що Каз був готовий. Сподівався, що Ніна сильніша, ніж здається. Сподівався, що складених планів вистачить, що Джасперів приціл точний, а Віланові підрахунки правильні. На них усіх чекали неприємності.
Матаяс потягнувся за своєю гвинтівкою.

9. Каз

ерша Казова думка, коли він побачив Ван Ека, що рухався в напрямку Худмедбриджа, була: «Цьому чолов’язі не слід грати в карти». А друга була про те, що хтось розбив крамареві носа. Він був скривлений і набряк, під одним оком утворювався синець. Каз припускав, що університетський медик вилікував найгірші пошкодження, проте без Цілителя‑гришника мало що можна було вдіяти, щоб приховати такий перелом.
Ван Ек намагався зберігати байдужий вираз обличчя, але так завзято хотів здаватися незворушним, що чоло аж блищало від поту. Крамареві плечі нерухомо заклякли, а груди випиналися, наче хтось причепив до них мотузку й сіпав угору. Чоловік ішов мостом Худмедбридж величною ходою, оточений вартовими в червоно‑золотих лівреях, і це здивувало Каза. Бреккер гадав, що Ван Ек схилиться в бік якомога менш помпезної появи в Бочці. Він замислився над цією новою інформацією.
Небезпечно було ігнорувати дрібниці. Ніхто не любить, щоб його принижували, і, судячи з усіх намагань звеличення прогулянки, Ван Екове марнославство боляче зачепили. Крамар пишався своєю діловою спритністю, здатністю розробляти стратегії, маніпулювати людьми й ринками. Йому захочеться поквитатися після того, як скромний злодій з Бочки змусив його танцювати під свою дудку.
Каз дозволив своєму погляду коротко ковзнути по вартових у пошуках Інеж. Вона була в каптурі; ледь помітна між чоловіками, що їх прихопив із собою Ван Ек, проте її виструнчена постава була впізнавана будь‑де. Навіть якщо існувала спокуса нахилити голову, придивитися уважніше, переконатися, що дівчина неушкоджена, Бреккер міг виявити її та відкласти на потім. Його увага не розпорошуватиметься.
Казові й Ван Еку вистачило найкоротшої миті, щоб зміряти одне одного поглядами з різних боків моста. Бреккер не міг відігнати спогад про те, як вони так само зустрілися віч‑на‑віч сім днів тому.
Він занадто багато думав про ту зустріч. Глупої ночі, коли щоденній роботі було покладено край, він лежав не стуляючи очей, аналізуючи кожну її хвилинку. Знову й знову Каз думав про ті кілька вирішальних секунд, коли він дозволив своїй увазі кинутися до Інеж, замість того щоб не зводити очей з Ван Ека. Він не міг дозволити собі повторити цю помилку ще колись. Той хлопець видав свою слабкість єдиним поглядом, програв війну заради єдиної битви і наразив Інеж – та й їх усіх – на небезпеку. Він був раненим звіром, якого слід було добити. І Каз охоче вдався до цього, вичавивши з нього життя і не жалкуючи ані хвилини. Той Бреккер, що залишився, бачив лише завдання: звільнити Інеж. Змусити Ван Ека заплатити. Решта була ні до чого не придатним гамором.
Він думав також і про Ван Екову помилку на Велльґелуці. Крамар був достатньо дурнуватим, щоб розбовкати той факт, що його дорогоцінний спадкоємець уже лагодиться в лоні нової дружини – юної Еліс Ван Ек, з її молочно‑білим волоссям і пухкими руками. Його підбурювала пиха, а ще ненависть до Вілана і бажання викреслити свого сина зі звітів, наче невдалу ділову спекуляцію.
Каз обмінявся з Ван Еком коротенькими кивками. Бреккер тримав руку, вбрану в рукавичку, на плечі Еліс. Він сумнівався, що вона спробує втекти, проте хтозна, які думки дзижчали в голові цієї дівчини. За мить Ван Ек віддав своїм посіпакам сигнал відвести Інеж уперед, а Каз із Еліс вирушили до протилежного боку моста. Бреккер одразу помітив дивну ходу Інеж і те, як вона тримала руки за спиною. Вони зв’язали їй руки і закували ноги в кайданки. «Розсудлива обережність, – сказав він собі. – Я б учинив те саме». Утім, Каз усе одно відчував усередині те кресало, що дряпалося в порожнинах, готове будь‑якої миті вибухнути гнівом. Він знову подумав про те, щоб просто вбити Ван Ека. «Будь терплячим», – нагадав собі. Раніше він часто собі так казав. Настане день, і терпіння поставить усіх його ворогів на коліна. Терпіння і гроші, що їх він мав намір відібрати в цього мерзотника.
– Як гадаєш, він привабливий? – поцікавилася Еліс.
– Що? – перепитав Каз, непевний, що правильно почув її. Дівчина мугикала і співала всю дорогу від ринку, де Каз зняв з неї пов’язку, тож він докладав неабияких зусиль, аби «вимкнути» її голос.
– Щось сталося з Яновим носом, – пояснила Еліс.
– Гадаю, він підхопив складну форму Мари.
Еліс, замислившись, зморщила власний маленький носик.
– Мені здається, Ян був би привабливим, якби не був такий старезний.
– Тобі пощастило, ми живемо у світі, де чоловік може компенсувати свій вік статками.
– Було б чудово, якби він був одночасно молодий і багатий.
– Навіщо зупинятися? А як щодо «молодий, багатий і королівської крові»? Навіщо приставати на крамаря, якщо можна мати принца?
– Може й так, – погодилася Еліс. – Проте найважливіше – гроші. Я ніколи не розуміла, що такого в тих принцах.
Так, ніхто й не сумнівався, що ця дівчина народилася й виросла в Керчу.
– Еліс, я приголомшений, що ми з тобою зійшлися в чомусь.
Поки вони наближалися до центру моста, Каз оглядав його околиці, не зводив пильного погляду з Ван Екових вартових, помітив відчинені двері на балконі третього поверху «Аммберз готелю» та квіткову баржу – як і щоранку, її було пришвартовано під західним краєм моста. Бреккер припускав, що Ван Екові люди чатуватимуть у навколишніх будинках так само, як і його. Проте жодному з них не дозволено вдатися до вбивчого пострілу. Можна навіть не сумніватися, Ван Ек мріяв би побачити, як Каз пливе долілиць каналом, але він може привести крамаря до Кувея, і це знання вбереже його від кулі в голову.
Вони зупинилися за добрячих десять кроків одне від одного. Еліс спробувала піти далі, проте Каз міцно втримав її на місці.
– Ти казав, що відведеш мене до Яна, – запротестувала вона.
– Ось ти і тут, – озвався Каз. – А тепер помовч.
– Яне! – різко заволала його дружина. – Це я!
– Я знаю, люба, – спокійно відгукнувся Ван Ек, проте його погляд залишався прикутим до Каза. Чоловік стишив голос: – Ми ще не закінчили, Бреккере. Мені потрібен Кувей Юл‑Бо.
– Хіба ми тут для того, щоб повторюватися? Вам потрібен секрет юрди парем, а мені потрібні гроші. Угода є угода.
– У мене немає зайвих тридцяти мільйонів крюґе.
– Хіба не шкода? Я переконаний, що в когось іншого вони є.
– Невже вам пощастило знайти нового покупця?
– Не переймайтеся моїми справами, крамарю. Ринок забезпечить мене покупцем. Ви хочете отримати назад свою дружину чи я марно притягнув сюди бідолашну Еліс?
– Хвилинку, – мовив Ван Ек. – Еліс, як ми збираємося назвати дитину?
– Чудово, – похвалив Бреккер. Його команда притягла на Велльґелук Вілана в подобі Кувея Юл‑Бо й обдурила Ван Ека. Тепер крамар хотів підтвердження, що йому дійсно віддадуть дружину, а не якусь дівку з цілковито перекроєним обличчям і фальшивим животом. – Схоже, старий пес може навчитися чогось новенького. Не може лише навчитися перекидатися на спину.
Ван Ек не зважав на нього.
– Еліс, – повторив він, – яке ім’я ми дамо нашій дитині?
– Дитині? – збентежено озвалася дружина. – Ян, якщо це буде хлопчик. Плуміє, якщо дівчинка.
– Ми зійшлися на тому, що ти назвеш Плуміє нашого нового папугу.
Еліс закопилила губу.
– Я на це ніколи не приставала.
– Ох, гадаю, Плуміє – це чудове ім’я для дівчинки, – втрутився Каз. – Задоволені, крамарю?
– Іди‑но сюди, – сказав Ван Ек, ваблячи Еліс і знаком віддаючи наказ вартовому, що тримав Інеж, відпустити її.
Проходячи повз Ван Ека, Мара повернула до нього обличчя та пробурмотіла щось. Крамар стиснув губи.
Інеж пошкутильгала вперед, навіть зі зв’язаними за спиною руками і закутими в кайданки щиколотками їй якимось чином удавалося рухатися граціозно. Три метри. Півтора. Ван Ек обійняв Еліс, і вона вибухнула фонтаном запитань і балаканини. Метр. Погляд Інеж був спокійний. Вона схудла. Губи потріскалися. Проте, попри довгі дні в полоні, темне волосся під каптуром заблищало на сонці. Півметра. І ось вона перед ним. Їм досі потрібно забратися з моста. Ван Ек не дасть так просто це зробити.
– Твої ножі? – коротко поцікавився він.
– Вони всередині пальта.
Ван Ек відпустив Еліс, і його вартові повели її геть. Ці червоно‑золоті форми досі непокоїли Каза. Щось було не так.
– Ходімо звідси, – промовив він, і в руках з’явився ніж для устриць, котрим можна було перерізати її мотузки.
– Пане Бреккер, – озвався Ван Ек. Каз почув у його голосі збудження й закляк. Можливо, цей чоловік знався на блефі краще, ніж він гадав. – Ви дали мені своє слово, пане Бреккер! – Ван Ек кричав із театральними інтонаціями. Усі в Клепці, хто міг його почути, обернулися, щоб повитріщатися. – Ви заприсяглися, що повернете мені дружину і сина! Де ви утримуєте Вілана?
І тоді Каз побачив їх – багряний потік, що рухався в напрямку моста: міська варта зі зведеними гвинтівками й довгими кийками заповнила вулиці Клепки.
Каз вигнув брову. Нарешті з крамарем ставало цікавіше.
– Оточіть міст! – наказав один із вартових. Каз озирнувся через плече і побачив ще більше офіцерів міської варти, що перекривали їм шлях до відступу.
Ван Ек вишкірився.
– Може, тепер зіграємо по‑справжньому, пане Бреккер? Міць мого міста проти вашої зграйки злодюжок?
Каз не завдав собі клопоту відповіддю. Він штовхнув Інеж у плече, і дівчина обернулася, простягаючи йому зап’ястя, щоб Каз зміг розітнути її пута. Бреккер кинув ніжу повітря, довіривши їй упіймати його, поки сам уклякнув, щоб зайнятися кайданками, а відмикачки вже ковзнули йому до пальців. Каз чув, як наближається гупання черевиків, відчув, як Інеж відхилилася назад над його постаттю, що стояла навколішки, і почув тихенький свист, а потім звук тіла, що падає. Замок піддався під Бреккеровими пальцями, і кайдани впали. Хлопець підвівся, крутнувся, побачив на землі одного офіцера міської варти, під оком у якого стирчало руків’я ножа для устриць, та ще більше багряних уніформ, що квапливо наближалися до них звідусіль.
Він підняв ціпок, щоб подати Джасперові знак.
– Західний край, квіткова баржа, – повідомив Марі. Більшого не знадобилося – вона скочила на бильце моста і зникла за його огорожею, не замислившись ні на мить.
Над головами вибухнула перша партія феєрверків – бліді барви в полуденному світлі. План набирав обертів.
Каз витяг із кишені моток шворки для сходжень і приладнав її гачок на бильце. Поруч він зачепив за огорожу воронячу голову свого ціпка, підтягнувся вгору й перестрибнув через бильце, інерція понесла його над каналом. Канат туго натягнувся, і хлопець, мов маятник, полетів дугою назад до моста, зістрибнувши на палубу квіткової баржі поруч із Інеж.
Два човни міської варти вже поспішали до них, а більшість офіцерів кинулася вздовж причалів до каналу. Каз не знав, до чого вдасться Ван Ек, – він навіть не сподівався, що той залучить до справи міську варту, – проте був переконаний, що крамар спробує перекрити їм усі шляхи до втечі. Пролунав вибух чергової серії бомб, і високо в небі над Клепкою розквітли спалахи рожевого й зеленого. Туристи раділи. Схоже, вони не помітили, що два вибухи пролунали з каналу і пробили дірки в носі одного з човнів міської варти, змушуючи чоловіків стрибати за борту води каналу, поки судно йшло під воду. «Гарна робота, Вілане». Він виграв їм трохи часу і зробив це, не викликавши паніки серед свідків у Бочці. Казові потрібен був  гарний настрій у натовпі.
Бреккер кинув у канал кошик з дикою геранню попри протести продавця квітів і схопив одяг, який сьогодні вранці там заховав Матаяс. Посеред дощу з пелюсток і квіту хлопець огорнув плечі Інеж червоним плащем, поки дівчина прив’язувала свої ножі. Вона здавалася майже так само збентеженою, як продавець квітів.
– Що? – поцікавився Каз, простягаючи їй таку ж, як у нього, маску Багряного Пана.
– Це були улюблені квіти моєї мами.
– Приємно знати, що Ван Ек не вилікував тебе від сентиментальності.
– Я рада, що повернулася назад, Казе.
– Приємно, що ти повернулася назад, Маро.
– Готовий?
– Зачекай, – наказав він, прислухавшись. Феєрверки стихли, і за мить він почув звук, на який чекав, – мелодійний передзвін монет, що падали на хідник, а слідом за ним залунали захоплені вигуки натовпу.
– Тепер, – озвався Каз.
Вони схопили канат, і Бреккер різко смикнув. Мотузка скоротилася з високим дзижчанням і потягла їх угору зі швидкістю вибуху. За кілька секунд вони знову стояли на мосту, проте сцена, яка чекала на них, безсумнівно, відрізнялася від тієї, звідки вони втекли менш ніж дві хвилини тому.
У Західній Клепці панував безлад. Усюди були Багряні Пани – п’ятдесят, шістдесят, сімдесят Панів у червоних масках і плащах кидали в повітря монети, поки туристи штовхалися і пхалися, сміялися й галасували, повзали рачки, а місцеві приєдналися до них, абсолютно не зважаючи на офіцерів міської варти, які намагалися протиснутися крізь натовп.
– Мамо, тато, оплата житла! – кричала юрба дівчат від дверей «Синіх квітів Сафо».
– Не можу, мій любий, грошей катма! – підхопив у відповідь Багряний Пан і кинув у повітря чергову хмарку монет, змушуючи натовп знову зайтися несамовитими зойками радості.
– Розійдіться! – крикнув капітан вартових.
Один з офіцерів спробував зірвати маску з Багряного Пана, який стояв біля ліхтарного стовпа, і натовп освистав його. Каз і Мара пірнули у вир червоних плащів і людей, що билися за монетки. Каз почув, як ліворуч сміється за маскою Інеж. Він ніколи не чув, щоб вона так сміялася – легковажно й нестримно.
Раптом глибокий оглушливий «бум» струсонув Бочку. Люди попадали, хапалися одне за одного, за стіни, за будь‑що, що потрапляло під руку. Каз ледве встояв на ногах, підтримавши себе ціпком.
Коли він подивився вгору, здалося, наче він намагається прозирнути крізь густу вуаль. У повітрі висів щільний дим. У Бреккера дзвеніло у вухах. Він чув налякані крики й сповнені жаху плачі, наче вони лунали звіддалік. Повз нього примарним мімом пробігла жінка, обличчя й волосся якої вкривали пилюка і тиньк. Вона притискала руки до вух, а з‑під долонь текла кров. У фасаді «Білої троянди» зяяла дірка.
Каз побачив, як Інеж підняла маску, і знову напнув її дівчині на обличчя. Хлопець похитав головою. Щось було не так. Він планував дружній заколот, а не масову катастрофу, та й Вілан був не з тих, хто міг так серйозно помилитися в розрахунках. Хтось інший прийшов, щоб створити проблеми в Західній Клепці, хтось, хто був не проти чогось більшого за невеликі збитки.
Каз лише знав, що вклав чимало часу та грошей, щоб повернути назад Мару. Він був  переконаний на всі сто, що не збирається знову її втратити.
Бреккер коротко торкнувся плеча Інеж. Інших сигналів вони не потребували. Він поспіхом рушив до найближчого проходу і не мусив озиратися, щоб переконатися, що вона поруч – пересувається нечутно і впевнено. Вона могла б за мить перегнати його, але вони бігли в тандемі, крок за кроком, рухаючись нога в ногу.

10. Джаспер

це вже був Джасперів безлад.
Джаспер мав два завдання: одне до обміну заручниками, інше після. Поки Інеж була в пазурах Ван Ека, Ніна була на першій лінії оборони – якщо раптом вартові спробують вивести її з моста чи якось нашкодити їй.
Джаспер мав тримати Ван Ека на прицілі – жодного смертельного пострілу, але якщо чолов’яга почне розмахувати револьвером, стрільцю Дозволили залишити його без однієї руки. Чи без двох.
– Ван Ек хоче щось утнути, – попередив Каз на Чорному Серпанку, – і це буде виконано брудно, оскільки він має менш ніж дванадцять годин для того, щоб усе спланувати.
– Добре, – озвався Джаспер.
– Погано, – заперечив Каз. – Що складніший план, то більше людей він муситиме залучити, що більше людей базікатимуть, то більша вірогідність, що щось піде не за планом.
– Це закон систем, – пробурмотів Вілан. – Ти вбудовуєш запобіжники проти перебоїв, але врешті‑решт щось у запобіжниках викликає неочікуваний перебій.
– Ван Еків хід не буде елегантний, проте він буде непередбачуваний, тож нам слід бути готовими.
– Як можна підготуватися до непередбачуваного? – запитав Вілан.
– Ми розширимо свій вибір. Залишатимемо відкритими всі можливі дороги для втечі. Дахи, вулиці, провулки, водні шляхи. Не варто сподіватися, що Ван Ек дозволить нам просто забратися з того моста.
Помітивши групу офіцерів міської варти, що прямувала до моста, Джаспер зрозумів, що, як і передбачалося, насуваються неприємності. Це міг бути просто показовий рейд. Таке траплялося в Клепках раз чи двічі на рік; у такий спосіб Торговельна Рада демонструвала картярам, звідникам і артистам, що байдуже, скільки грошей вони віддали до міських скарбниць, – уряд усе одно насторожі.
Стрілець подав знак Матаясові й зачекав. Каз чітко дав зрозуміти: «Ван Ек не діятиме, поки не отримає назад Еліс і не вшиється зі шляху неприємностей. Отоді нам слід бути напоготові».
Будьте певні, щойно Еліс та Інеж помінялися місцями, на мосту здійнявся якийсь гамір. У Джаспера засвербів палець на гачку, але його друге завдання теж було просте. Чекати на Казів знак.
За кілька секунд Каз злетів у повітря, а потім вони з Інеж стрімко пронеслися над бильцями моста. Джаспер чиркнув сірником – і одна, дві, три, чотири, п’ять ракет, що їх приготував Вілан, завищали, здіймаючись у небо, і з тріском вибухнули різнобарвними спалахами. Остання була мерехтливо‑рожева. «Хлорид стронцію, – пояснив йому Вілан, працюючи зі своєю колекцією феєрверків, вибухівки, фотобомб, довгоносиків і бозна ще чого, що могло знадобитися. – У темряві він світиться червоним».
«У темряві завжди цікавіше», – відповів Джаспер. Він не міг себе опанувати. Чесне слово, якщо крамарик збирався забезпечувати такими можливостями, його обов’язок був чіплятися за них.
Перша партія феєрверків була сигналом для Багряних Панів, яких Матаяс із Ніною найняли минулої ночі чи сьогодні рано‑вранці, пропонуючи безкоштовну їжу та вино всім, хто прийде до Худмедбриджа пополудні, щойно запустять феєрверк. Усе це в рамках великої рекламної кампанії «Багряної шаблі», якої не існувало. Розуміючи, що прийде лише частина людей, вони роздали понад двісті костюмів і мішечків із фальшивими монетами.
– Якщо прийдуть п’ятдесят, цього буде достатньо, – запевнив Каз.
«Стережіться недооцінити народне бажання отримати щось на дурняк». Джаспер прикинув, що міст і Клепку заповнила принаймні сотня Багряних Панів, які виводили пісеньку‑супровід виходу персонажа на сцену в кожній п’єсі «Комеді Бруте» і кидали в повітря монети. Подекуди монети були справжні. Саме тому Багряний Пан був улюбленцем натовпу. Люди сміялися, кружляли одне навколо одного, хапали монети, переслідували Багряних Панів, поки міська варта марно намагалася навести лад. Це було прекрасно. Джаспер знав, що гроші фальшиві, і все одно мріяв про те, щоб опинитися внизу й нашкрябати трохи срібла.
Він мусив іще деякий час залишатися нерухомим. Якщо бомби, що їх Вілан заклав у каналі, не спрацюють тоді, коли заплановано, Казові й Інеж знадобиться набагато міцніше прикриття, щоб вибратися з баржі продавця квітів.
Кілька мерехтливих вибухів розітнули небо. Матаяс запустив другу порцію феєрверків. Вони були не сигналом, а камуфляжем.
Коли Вілан підірвав свої водні міни, Джаспер побачив, як далеко внизу з каналу вирвалися два чималих струмені води. «Саме вчасно, крамарику».
Тепер він прибрав гвинтівку під плащ Багряного Пана і рушив униз сходами, зупинившись лише, щоб прихопити із собою Ніну, і разом вони вибігли з готелю. Кожну зі своїх біло‑червоних масок вони позначили великою чорною сльозою, щоб можна було точно відрізнити одне одного від інших гуляк, проте серед цієї колотнечі стрілець замислився, чи могли вони обрати щось більш підозріле.
Коли вони квапливо перетинали міст, Джасперові здалося, що він помітив Матаяса з Віланом у червоних плащах – вони впевнено прокладали собі шлях за межі Клепки, кидаючи в повітря монети. Якби вони побігли, це могло б привернути увагу міської варти. Джаспер стримав сміх. Це точно були Матаяс і Вілан. Матаяс розкидав гроші, докладаючи забагато зусиль, а Вілан – забагато ентузіазму. Щоб так розмазувати руками, доводилося добряче попрацювати. Малий мав такий вигляд, наче активно намагався вивихнути собі плече.
Звідси вони підуть у різних напрямках, кожен вирушить іншим провулком чи каналом, які ведуть за межі Клепки, а дорогою перевдягнуться з костюмів Багряного Пана в шати й маски інших персонажів «Комеді Бруте». Вони дочекаються заходу сонця, а тоді повернуться на Чорний Серпанок.
Безліч часу, щоб ускочити в халепу.
Джаспер відчував, як його вабить Східна Клепка. Він міг би заскочити туди, знайти собі партію в карти, провести кілька годин, граючи в «Ожину на трьох». Казові б це не сподобалося. У цьому стрілець був аж надто впевнений. Одна річ – грати в приватній залі в «Купчастих хмарах», виконуючи частину завдання. А це було б щось геть інше. Каз зник, пообіцявши повернутися з велетенським виловом і кількома цінними членами банди Покидьків. Народ несамовито вигадував, куди він подався, а Ротті повідомив, що Пер Гаскель розшукує кожного з них. Імовірно, цієї ночі до Рейки навідаються офіцери міської варти і ставитимуть купу незручних запитань, а ще слід було перейматися Пеккою Роллінзом. «Лише кілька роздач, – пообіцяв собі Джаспер, – щоб руки не свербіли. А потім навідаюся до татка».
У відповідь на цю думку в животі щось перевернулося. Джаспер був неготовий зустрітися з батьком сам на сам просто зараз і розповісти йому правду про все це божевілля. Раптово жага опинитися за ігровим столом стала непереборною. До дідька намагання не побігти. Оскільки Каз не зобов’язав його в щось стріляти, Джасперові потрібні були колода й нерівні шанси, щоб трохи протверезіти.
Саме тоді світ побілішав.
Звук нагадував щось середнє між гуркотом грому і тріском блискавки. Він збив Джаспера з ніг і змусив його розтягнутися, коли у вухах загуркало і засвистіло. Стрілець раптом загубився посеред шторму білого диму й пилюки, яка набилася в легені. Хлопець закашлявся, і те, що він проковтнув, заскреготіло в горлянці, наче повітря перетворилося на бите скло. Повіки вкрилися піском, і Джаспер боровся із собою, щоб не потерти очі, швидко кліпав, намагаючись струсити шматочки сміття.
Він став рачки і жадібно ковтнув повітря, у голові дзвеніло. На землі, поруч із ним, лежав іще один Багряний Пан із чорною сльозою, намальованою на червоній лакованій щоці. Джаспер зняв маску. Нінині очі були заплющені, а зі скроні юшила кров. Він стиснув її плече.
– Ніно! – вигукнув хлопець, намагаючись перекричати лемент і голосіння навколо.
Повіки дівчини затремтіли, і вона різко вдихнула повітря, а потім закашлялася й сіла.
– Що це було? Що сталося?
– Не знаю, – зізнався Джаспер. – Але бомби встановлює ще хтось, окрім Вілана. Дивись.
У фасаді будинку «Біла троянда» зяяла величезна чорна дірка. З другого поверху ненадійно звисало ліжко, готове ось‑ось впасти до фойє. В’юнкі троянди, що вкривали фасад будівлі, зайнялися вогнем, і в повітрі ширився важкий аромат. Звідкись ізсередини лунали крики.
– Ох, Святі, я мушу допомогти їм, – вирішила Ніна, і Джасперова спантеличена свідомість пригадала, що Серцетлумачниця пропрацювала тут більшу частину минулого року. – Де Матаяс? – запитала дівчина, шукаючи його поглядом у натовпі. – Де Вілан? Якщо це один із Казових сюрпризів...
– Я так не думаю, – почав Джаспер. Бруківка здригнулася від наступного «бум». Вони простягнулися на землі, затуляючи руками голови.
– Що, заради Всіх Святих Мучеників, відбувається? – налякано й роздратовано крикнула Ніна. Люди волали й бігали навколо них, намагаючись знайти хоч якесь укриття. Дівчина звелася на ноги й пильно подивилася на південь уздовж каналу, туди, де від одного з будинків задоволень підіймався стовп диму.
– Це «Вербовий прутик»?
– Ні, – заперечила Ніна, і, коли вона збагнула щось, чого не розумів Джаспер, на обличчі з’явився нажаханий вираз. – Це «Кузня».
Щойно вона це промовила, з дірки в стіні будинку, що колись був «Кузнею», до неба зринула якась фігура й нечіткою плямою полетіла до них.
– Гриша, – сказав Джаспер. – У них, мабуть, є парем.
Проте, коли постать угорі збільшилася і вони задерли голови, щоб стежити за її рухом, стрілець зрозумів, що неабияк помилявся. Або цілком втратив глузд. Над ними літав не Верескун. Це був чоловік із крилами – велетенськими металевими штуками, що дзижчали, наче крила колібрі. Він тримав когось у руках – хлопчика, який кричав щось схожою на равканську мовою.
– Ти бачила це? Скажи, що бачила, – попросив Джаспер.
– Це Марков, – відповіла Ніна, і з обличчя зникли страх і гнів. – Саме тому їхньою метою була «Кузня».
– Ніно! – Матаяс великими кроками перетинав міст, а назирці дріботів Вілан. Обидва зсунули маски на потилиці, проте наразі міська варта мала важливіші справи. – Нам слід вибиратися звідси, – нагадав фієрданець. – Якщо Ван Ек...
Але Ніна схопила його за руку.
– Це був Данія Марков. Він працював у «Кузні».
– Хлопака з крилами? – перепитав Джаспер.
– Ні, – заперечила Ніна, шалено хитаючи головою. – Бранець. Марков – Пекельник. – Вона змахнула кудись у бік каналу. – Вони напали на «Кузню» і на будинок «Біла троянда». Вони полюють на гришників. Вони шукали мене.
Тієї ж миті з «Білої троянди» вилетіла друга фігура з крилами. Пролунав черговий «бум», і, коли обвалився пристінок, гігантські чоловік і жінка кинулися вперед. Як і чоловік з крилами, вони мали чорне волосся та бронзову шкіру.
– Шуанці, – зауважив Джаспер. – Що вони тут роблять? І відколи вони літають?
– Опустіть маски, – наказав Матаяс. – Нам потрібно дістатися до безпечного місця.
Маски ковзнули на обличчя. Джаспер був вдячний за гамір, який панував навколо. Проте, щойно він про це подумав, один із шуанських чоловіків, глибоко вдихаючи, понюхав повітря. Джаспер нажахано спостерігав, як він повільно повернувся й уп’явся в них поглядом. Він гавкнув щось своїй компаньйонці, і тоді шуанці рушили просто до них.
– Занадто пізно, – озвався Джаспер. Він зірвав свої маску та плащ і скинув на плече гвинтівку. – Якщо вони прийшли в пошуках розваг, улаштуймо їм дещо. Я займуся літуном!
Джаспер не збирався чекати, поки якийсь шуанський птахо‑мужик потягне його вгору. Куди подівся другий літун, він не знав і міг лише сподіватися, що той зайнятий своїм бранцем‑Пекельником. Чоловік з крилами кидався праворуч і ліворуч, дзижчав і падав униз,  наче бджола напідпитку.
– Не рухайся, ти, великий жуче, – буркнув Джаспер і тричі натиснув на гачок. Постріли влучили точнісінько в центр літунових грудей і перекинули його на спину.
Проте літун вирівнявся в граціозному сальто й кинувся в Джасперовому напрямку.
Матаяс стріляв у двох гігантських шуанців. Кожен постріл влучав у ціль, проте шуанці хоча й спотикалися, але йшли далі.
– Вілане? Ніно? – покликав Джаспер. – Якщо вам захочеться втрутитися, не соромтеся!
– Я намагаюся, – огризнулася Ніна, підвівши руки та стиснувши кулаки. – Вони цього не відчувають.
– Лягайте! – вигукнув Вілан. Усі кинулися на бруківку. Джаспер почув «пляц» – і вони побачили чорну пляму та щось, що закрутилося довкола крилатого чоловіка. Літун ухилився ліворуч, але чорна пляма розділилася на дві тріскуні фіолетові кулі, які вибухнули вогнем. Одна з них із безпечним шипінням приземлилася у воду каналу. Інша влучила в літуна. Він закричав і зашкрябав себе руками, поки фіолетове полум’я ширилося його тілом і крильми, а потім збився з курсу й зіштовхнувся зі стіною; полум’я не вщухало, його тепло відчувалося навіть на відстані.
– Біжімо! – крикнув Матаяс.
Вони кинулися до найближчого провулку: Джаспер з Віланом попереду, Ніна з Матаясом позаду. Вілан відважно кинув через плече фотобомбу. Вона влучила у вікно і вибухнула марним яскравим спалахом.
– Ти, напевно, тільки нагодував дрижаками якусь безталанну повію, – зауважив Джаспер. – Дай‑но мені. – Він схопив решту фотобомб і кинув їх точнісінько на шляху переслідувачів, відвернувшись, щоб захистити очі від вибуху. – Ось як це робиться.
– Наступного разу я не рятуватиму тобі життя, – захекано озвався Вілан.
– Ти сумуватимеш за мною. Усі сумуватимуть.
Ніна скрикнула. Джаспер озирнувся. Тіло дівчини забилося в срібній сітці, коли шуанська жінка, що стояла посеред провулку, міцно обіпершись ногами, потягла Серцетлумачницю назад. Матаяс відкрив вогонь, проте нападниця не поворухнулася.
– Кулі не працюють! – пояснив Вілан. – Гадаю, у них під шкірою метал.
Тепер, коли він це сказав, Джаспер побачив у кривавих вогнепальних ранах металевий блиск. Та що це означає? Невже вони були якимись механізмами? Як це взагалі можливо?
– Сітка! – проревів Матаяс.
Усі вчепилися в металеву сітку, намагаючись відтягти Ніну до безпечного місця. Проте шуанка й далі моторно смикала її назад із надзвичайною силою.
– Нам потрібно щось, щоб перерізати мотузку! – вигукнув Джаспер.
– До дідька мотузку, – буркнула крізь стиснуті зуби Ніна. Вона вихопила з Джасперової кобури револьвер. – Відпустіть! – наказала.
– Ніно... – запротестував Матаяс.
– Роби.
Вони відпустили, і від раптового імпульсу Ніна стрілою пронеслася провулком. Шуанська жінка незграбно позадкувала, а потім схопила край сітки та смикнула Ніну вгору.
Серцетлумачниця дочекалася останньої придатної секунди та сказала:
– Подивімося, чи ти наскрізь металева.
Вона тицьнула револьвер шуанці в око й натиснула на гачок.
Постріл не тільки вибив око, а майже цілком зніс верхівку черепа. На мить вона заклякла, стискаючи Ніну, із захеканою плутаниною кісток, м’якої рожевої тканини мозку й металевих скалок на місці обличчя. Потім шуанка впала.
Ніна захихотіла й заборсалася в сітці.
– Витягніть мене із цієї штуки, перш ніж нас знайде її друг.
Матаяс відірвав від Ніни сітку, і всі побігли: серця гупали, а черевики тупотіли бруківкою.
Джаспер чув батькові сповнені страху слова, що підганяли його вулицею, вітер пересторог, що дмухав у спину «Я боюся за тебе. Світ може бути жорстоким до таких, як ти». Що це шуанці послали на полювання за Ніною? За всіма Гришами міста? За ним?
Джасперове існування завжди було низкою небезпек, що їх дивом удалося уникнути, і близьких катастроф, але він ніколи не був таким упевненим, що біжить, щоб урятувати собі життя.

Частина третя
Цеглинка за цеглинкою

11. Інеж

оки Інеж із Казом віддалялися від Західної Клепки, тиша між ними розросталася, наче пляма. Вони викинули свої плащі й маски на смітник позаду невеличкого занедбаного борделю з назвою «Оксамитова кімната», де, вочевидь, Каз заховав для них інший одяг. Здавалося, наче ціле місто перетворилося на їхню шафу, тож Інеж не могла позбутися думок про фокусників, які витягали з рукавів кілометри шарфів, та про дівчат, що зникали з коробок і щоразу нагадували їй, як незручно лежати в труні.
Убравшись у громіздкі пальта і грубі штани працівників гаваней, вони подалися в район доків, прикриваючи волосся капелюхами й піднявши коміри попри теплу погоду. Східна окраїна доків нагадувала місто в місті, населене здебільшого іммігрантами, що мешкали в дешевих готельчиках і пансіонах або в поселеннях де халупи зводилися з фанери й гофрованої жерсті; мова й національність об’єднували цих людей у галасливі громади. О цій годині тамтешні мешканці здебільшого працювали на міських фабриках або в доках проте на деяких перехрестях Інеж побачила чоловіків і жінок, які збиралися там, сподіваючись, що сюди зазирне якийсь майстер чи бос і запропонує кільком щасливчикам поденну роботу.
Звільнившись зі «Звіринця», Інеж частенько блукала вулицями Кеттердама, намагаючись зрозуміти місто. Її приголомшували галас, натовпи, упевненість, що Цьоця Гелін чи один з її прихвоснів несподівано заскочать дівчину й потягнуть її назад до «Будинку екзотики». Проте Мара знала: якщо хоче бути корисною для Покидьків і виплатити свій новий контракт, не можна дозволяти незвичному лементу та бруківці перемогти себе. «Ми вітаємо нежданих гостей». Їй доведеться вивчити місто.
Вона завжди надавала перевагу прогулянкам дахами будинків, де залишалася непоміченою й не мусила штовхатися між іншими тілами. Тут вона знову почувалася собою – дівчинкою, якою була колись, кимось, хто не знав, що таке страх, кому невідомо, яким жорстоким може виявитися світ. Вона вивчила гострі вістря й горщики з квітами Зельверстраат, сади й широкі бульвари сектору посольств. Вирушала далеко на південь, де промислові райони змінювалися скотобійнями, що тхнули нечистотами, а солеварні ховалися в найвіддаленіших передмістях, де можна було скинути відходи в болота на краю Кеттердама, а сморід навряд чи міг дістатися житлових районів міста. Кеттердам звірив їй свої таємниці майже сором’язливо, спалахами пишноти і злиденності.
Зараз вони з Бреккером уже залишили позаду пансіони та трамваї й занурювалися глибше до людного району зі складами, на територію, відому як Плетиво. Вулиці й канали тут були чисті та охайні, залишалися широкими для транспортування товарів і вантажів. Вони минули обгороджені парканом землі із сирими пиломатеріалами й видобутим у кар’єрах камінням, арсенали зброї та боєприпасів, які ретельно охороняли, велетенські склади, вщерть заповнені бавовною, шовками, полотнами й хутром, пакгаузи, напхом напхані точно зваженими пакунками сухого листя новоземської юрди, що перероблять і запакують у бляшанки з яскравими етикетками, а потім відвезуть кораблями до інших ринків.
Інеж досі пам’ятала, яке потрясіння відчула, побачивши напис «Рідкісні спеції» на стіні одного із цих пакгаузів. Це була реклама, слова між двома намальованими фарбою сулійськими дівчатами з майже повністю оголеними коричневими тілами, а на вишивку на їхніх коротеньких шовках натякало кілька золотих мазків. Інеж стояла там, не в змозі відвести очей від вивіски, менш ніж за три кілометри від місця, де продавали, купували й торгувалися за права на її тіло; серце зайчиком скакало в грудях, паніка скувала м’язи, Мара не могла припинити витріщатися на тих дівчат із браслетами на зап’ястях і дзвіночками навколо щиколоток. Урешті‑решт вона наказала собі рухатися, і чари немовби розвіялися – Інеж побігла назад до Бочки швидше ніж коли‑небудь, поспішаючи дахами будинків, а під її невтомними ногами в сірому мигтінні пролітало місто. Тієї ночі їй наснилося, що намальовані дівчата ожили. Вони застрягли в цегляній стіні пакгаузу і криками благали про звільнення, але Інеж не могла їм допомогти.
«Рідкісні спеції». Вивіска й досі була на місці, хоча вицвіла під сонцем. Вона досі мала силу над Інеж, змушувала м’язи стискатися, а дівчину уривчасто дихати. Утім, можливо, коли Мара матиме свій корабель, коли переможе першого работорговця, фарба на стіні вкриється пухирцями. Крики дівчат, вбраних у шовки кольору м’яти, перетворяться на сміх. Вони танцюватимуть для себе, а не для когось. Попереду Інеж бачила високу колону, яку вінчала Гхезенова Рука; вона кидала довгу тінь на серце керчинського багатства. Дівчина уявила, як її Святі обв’язують колону мотузками й валять на землю.
У своїх безформних пальтах вони з Казом не привертали уваги – просто два хлопчики в пошуках роботи чи дорогою до наступної зміни. Проте Інеж не могла вільно дихати. Міська варта регулярно патрулювала вулички в районі складів. А в разі якщо цього захисту було недостатньо, корабельні компанії наймали приватну охорону, щоб переконатися, що двері залишатимуться зачиненими, а жоден із робітників, які постачали, складали й перевозили товари, не даватиме волю рукам. Район складів був одним із найбезпечніших місць у Кеттердамі, а через це – останнім, де Ван Ек їх шукатиме.
Вони наблизилися до покинутого складу тканин. Вікна на нижньому поверсі були розбиті, цегла над ними почорніла від кіптяви. Пожежа, мабуть, сталася нещодавно, проте склад не залишатиметься порожнім довго: його очистять, перебудують чи просто знесуть, щоб звести нову споруду. Місце в Кеттердамі цінували неабияк.
Висячий замок на дверях не став для Каза особливою проблемою, і вони увійшли до нижнього поверху, жахливо понівеченого вогнем. Сходи поблизу фасаду будинку були здебільшого неушкоджені. Вони піднялися – Інеж легко наступала на дошки, Каз підкреслював кожен крок ритмічним «цок» свого ціпка.
Коли вони дісталися третього поверху, Каз попрямував до комори, де гігантськими пірамідами й досі висилися рулони тканини. Здебільшого вони не постраждали, проте кілька нижніх рулонів були забруднені сажею і тканина мала неприємний горілий запах. Утім, хлопець із дівчиною зручно влаштувалися. Інеж умостилася на підвіконні, обіпершись ногами в одну дошку, а спиною в іншу. Вона була вдячна за можливість просто сидіти й дивитися з вікна на водянисте полуденне світло. Там не дуже було на що подивитися – тільки голі цегляні стіни складів і величезна купа цукрового силосу, що стриміла над гаванню.
Каз витяг з‑під однієї зі швейних машинок бляшанку та простягнув Інеж. Дівчина, клацнувши, відчинила її та побачила ліщинові горішки, крекери, загорнуті у вощений папір, і фляжку з корком. Отже, це була одна з явок, про які так палко бажав довідатися Ван Ек. Інеж відкоркувала фляжку й понюхала.
– Вода, – сказала вона.
Досхочу напилася і з’їла кілька черствих крекерів. Вона зголодніла й сумнівалася, що скоро отримає гарячу їжу. Каз попередив, що вони не зможуть повернутися на Чорний Серпанок, поки не споночіє, і вона припускала, що навіть там вони не куховаритимуть багато. Дівчина подивилася, як Бреккер притиснувся до стосу рулонів навпроти неї та поклав біля себе ціпок, але змусила себе перевести погляд у вікно, подалі від точності його рухів і туго напнутої лінії його щелепи. Тепер спостерігати за Казом здавалося небезпечним, як ніколи раніше. Інеж бачила, як підіймається й мерехтить у сценічних вогнях на «Ейл Комеді» молоточок. «Він ніколи не пристане на пропозицію, якщо ви поламаєте мене». Дівчина з приємністю відчувала вагу своїх ножів. Вона торкнулася їх рукою, наче вітаючись із давніми друзями, і відчула, як трохи послабилася напруга всередині.
– Що ти сказала Ван Екові на мосту? – нарешті запитав Каз. – Коли ми обмінювалися?
– Ти побачиш мене ще раз, але він буде останнім.
– Чергова сулійська приказка?
– Обіцянка собі самій. І Ван Екові.
– Обережніше, Маро. Ти не годишся, щоби гратися в помсту. Не впевнений, що твої сулійські Святі це схвалять.
– Мої Святі не люблять кривдників. – Вона потерла рукавом брудне скло. – Ті вибухи, – озвалася, – з іншими все буде гаразд?
– Жоден із них не стояв на посту поблизу місця, де вибухнули бомби. Принаймні ті, які ми бачили. Знатимемо більше, коли повернемося на Чорний Серпанок.
Інеж це не подобалося. А що, як когось поранили? Що, як ніхто з них не повернеться на острів? Після всіх днів страху й очікування потреба сидіти нерухомо, поки друзі можуть вскочити в халепу, стала новим розчаруванням.
Інеж помітила, що Каз роздивляється її, і перевела погляд на нього. Крізь вікна косими променями лилося сонячне світло й надавало його очам кольору міцного чаю. «Він ніколи не пристане на пропозицію, якщо ви поламаєте мене». Вона відчувала згадку про ці слова, наче, промовивши їх, випалила собі горлянку.
Каз не відвів погляду, поцікавившись:
– Він скривдив тебе?
Дівчина обійняла руками коліна. «Чому ти цікавишся? Щоб переконатися, що я здатна наразитися на нові небезпеки? Щоб додати це до переліку образ, за які доведеться відповісти Ван Екові?»
Каз від самого початку чітко дав зрозуміти все щодо їхніх із нею домовленостей. Інеж була інвестицією, надбанням, яке варто було захищати. Їй хотілося вірити, що вони стануть одне для одного чимось більшим. Ян Ван Ек позбавив її цієї ілюзії. Інеж була ціла й неушкоджена. Із важких випробувань в «Ейл Комеді» вона повернулася без шрамів чи травм, що їх не можна було б вилікувати їжею та сном. Проте Ван Ек украв щось у неї. «Я йому більше не знадоблюся». Слова вирвалися з якоїсь схованки всередині, у них була правда, якої вона не могла не знати. Інеж мала б радіти. Краще гірка правда, ніж солодка брехня.
Вона дозволила своїм пальцям помандрувати до того місця, де молоточок зачепив її ногу, побачила, що Казові очі стежать за її рухами, і зупинилася. Поклала руки на стегна й похитала головою.
– Ні, він мене не скривдив.
Каз відхилився назад, повільно вивчаючи дівчину поглядом. Він їй не вірив, проте Інеж не могла змусити себе хоча б спробувати переконати його в цій брехні.
Він уперся ціпком у підлогу та скористався ним, щоб допомогти собі, зіслизаючи зі стосу з тканинами.
– Відпочинь, – сказав.
– Куди ти йдеш?
– У мене є справи неподалік від силосів, і хочу подивитися, яку інформацію вдасться назбирати. – Хлопець відпустив ціпок, притуливши його до одного з рулонів.
– Не візьмеш його?
– Занадто підозріло, особливо якщо Ван Ек залучив до справи міську варту. Відпочинь, – повторив він. – Тут ти будеш у безпеці.
Інеж заплющила очі. Щодо цього вона могла йому довіряти.

Коли Каз розбудив її, сонце вже сідало, укриваючи позолотою віддалену вежу Гхезена. Вони вийшли з пакгауза, замкнули за собою двері та приєдналися до робітників, що поверталися на ніч додому. Потім рушили на південний схід, уникаючи найзалюдненіших частин Бочки, де, поза всіма сумнівами, нишпорила міська варта, і попрямували до житлових районів. У якомусь вузькому каналі вони сіли в невеличкий човник і спрямували його вздовж Ґраф‑каналу до імли, що огортала Острів Чорного Серпанку.
Інеж відчувала, як зростає збудження, поки вони прокладали собі шлях між мавзолеями до центру острова. «Нехай із ними все буде гаразд, – молилася вона. – Нехай із ними все буде гаразд». Нарешті дівчина помітила мерехтіння тьмяного світла й почула невиразне бурмотіння голосів. Вона зірвалася й побігла, не зважаючи на кашкет, що впав із голови на порослу лозами землю. Рвучко відчинила двері до гробниці.
П’ятеро людей усередині підвелися, здійнявши зброю й кулаки, тож Інеж різко загальмувала.
Ніна скрикнула:
– Інеж!
Вона перелетіла кімнату і стисла Мару в міцних обіймах. А потім ураз усі опинилися довкола, обіймали її, плескали по спині. Ніна її не відпускала. Джаспер обійняв обох дівчат і радісно вигукнув: «Мара повернулася!», – а Матаяс стояв позаду, як завжди офіційний, проте з усмішкою на обличчі. Інеж перевела погляд із шуанського хлопчика, що сидів у центрі гробниці, на ідентичного шуанського хлопчика, що зависнув перед нею.
– Вілане? – сказала вона тому, що був ближче.
Він розплився в усмішці, проте та сповзла набік, коли малий озвався:
– Вибач за мого батька.
Інеж пригорнула його до себе й прошепотіла:
– Ми – не наші батьки.
Каз гупнув ціпком по кам’яній підлозі. Він стояв у дверях гробниці.
– Якщо всі вже закінчили обійматися, на нас чекає робота.
– Постривай, – вигукнув Джаспер, так і не відпускаючи від себе Інеж. – Ми не говоритимемо про роботу, поки не зрозуміємо, що це за штуки були в Клепці.
– Які штуки? – запитала Інеж.
– Ти не помітила, як половина Клепки злетіла в повітря?
– Ми бачили, як вибухнула бомба в «Білій троянді», – відповіла Інеж, – а потім чули ще один вибух.
– У «Кузні», – пояснила Ніна.
– А потім, – вела далі Інеж, – ми побігли.
Джаспер кивнув із розумним виглядом.
– Це була ваша найбільша помилка. Якби ви там застрягли, вас міг мало не вбити шуанський хлопака з крилами.
– Їх було двійко, – виправив його Вілан.
Інеж насупилася.
– Двійко крил?
– Двійко хлопаків.
– З крилами? – випитувала Мара. – Як у птахів?
Ніна потягла її до захаращеного столу, де лежала розгорнута карта Кеттердама.
– Ні, радше яку метелика, у смертоносного механічного метелика. Ти голодна? У нас є шоколадне печиво.
– Ой, справді, – згадав Джаспер. – Вона отримає таємний запас печива.
Ніна посадила Інеж на стілець і плюхнула на стіл перед нею бляшанку.
– Їж, – наказала вона. – Там було двійко шуанців з крилами, а ще чоловік і жінка, які були... незвичайні.
– Нінина сила на них не діяла, – повідомив Вілан.
– Гм‑м‑м, – ухильно відповіла Серцетлумачниця, витончено кусаючи краєчок печива. Інеж ніколи не бачила, щоби Ніна хоч щось кусала витончено. Вочевидь, її апетит не повернувся, і Мара замислилася, чи річ тільки в цьому.
Матаяс приєднався до них за столом.
– Шуанка, з якою ми стикнулися, була сильнішою за мене, Джаспера й Вілана, разом узятих.
– Ти правильно почула, – запевнив Джаспер, – сильніша за Вілана.
– Я виконував свою частину роботи, – заперечив молодший Ван Ек.
– Однозначно виконував, крамарику. Що то було таке фіолетове?
– Дещо новеньке, над чим я тепер працюю. Воно базується на равканському винаході з назвою лумія; полум’я майже неможливо загасити, але я змінив склад, і тепер воно палає значно гарячіше.
– Нам пощастило, що ти був там, – зауважив Матаяс і легенько вклонився, від чого Вілан набув задоволеного й надзвичайно схвильованого вигляду. – Ті створіння були майже несприйнятливі до куль.
– Майже, – похмуро повторила Ніна. – Вони мали сіті. Вони шукали гришників, щоб уполювати й захопити їх.
Каз притулився плечем до стіни.
– Вони були під дією парем?
Дівчина похитала головою.
– Ні. Не думаю, що вони були Гришами. Вони не демонстрували ніякої сили й не зцілювали свої рани. Здавалося, що в них під шкірою якісь металеві пластинки.
Вона швидко сказала щось Кувею шуанською.
Кувей застогнав:
– Кхерґууд.
Усі тупо витріщилися на нього. Хлопець зітхнув і пояснив:
– Коли мій батько винайшов парем, уряд тестував її на Творцях.
Джаспер схилив голову набік.
– Річ у мені чи твоя керчинська покращилася?
– З моєю керчинською все гаразд. Ви всі занадто швидко розмовляєте.
– Га‑а‑ра‑азд, – протягнув Джаспер. – Чому твої любі шуанські друзі тестували парем на Творцях? – Він недбало розвалився на стільці, поклавши руки на револьвери, проте Інеж не надто довіряла його розслабленій позі.
– Вони утримують у полоні ще кількох Творців, – повідомив Кувей.
– Їх найлегше полонити, – втрутився Матаяс, не зважаючи на похмурий Нінин вираз обличчя. – Ще нещодавно вони були мало натреновані в боротьбі, а без парем їхня сила не дуже підходить для бійки.
– Наші лідери хочуть провести більше експериментів, – вів далі Кувей. – Але вони не знають, скільки гришників зможуть знайти...
– Може б, вони менше вбивали? – запропонувала вихід Ніна.
Кувей кивнув, проґавивши чи проігнорувавши сарказму її голосі.
– Так. Вони мають кількох гришників, та вживання парем вкорочує Гришам віку. Тому наші лідери залучили лікарів, щоб ті працювали з Творцями, уже хворими від парем. Вони планують створити новий вид солдата, Кхерґууд. Не знаю, чи їм це вдалося.
– Гадаю, я можу відповісти на це питання великим жирним «ТАК», – озвався Джаспер.
– Спеціально скроєні солдати, – задумливо промовила Ніна. – До війни я чула, що в Равці намагалися створити щось подібне, підсилюючи скелети, маніпулюючи щільністю кісток, імплантуючи метал. Вони проводили досліди на добровольцях Першої армії. Ох, Матаясе, досить кривитися. Зважаючи на час, ваші фієрданські майстри вже мали б спробувати точнісінько те саме.
– Творці мають справу з твердими субстанціями, – нагадав Джаспер. – Метал, скло, тканини. Це нагадує роботу Корпуснійців.
«Досі говорить так, наче він не один із них», – зауважила Мара. Усі вони знали, що Джаспер був Творець; у безладі, що супроводжував їхню втечу з Льодового Двору, навіть Кувей про це дізнався. Проте Джаспер рідко визнавав свою силу. Та й дівчина вважала, що він може поводитися зі своїм секретом так, як йому заманеться.
– Краяльники стирають межу між Корпуснійцями і Творцями, – пояснила Ніна. – У Равці я мала вчительку, Женю Сафіну. Вона могла б стати Серцетлумачницею або Творцем, якби захотіла, але натомість стала видатною Краяльницею. Робота, яку ви описуєте, насправді просто передові методи краяння.
Інеж не могла цього збагнути.
– Але ви кажете, що бачили чоловіка з крилами, якимось чином пересадженими йому на спину?
– Ні, вони були механічні. Такий собі металевий каркас і, напевно, брезент. Але це значно складніше, ніж просто пара крил, приплюснута комусь між лопаток. Потрібно під’єднати мускулатуру, зробити кістки порожнистими, щоб знизити вагу тіла, потім якось компенсувати кістковий мозок, можливо, взагалі замінити чимось скелет. Рівень складності...
– Парем, – промовив Матаяс, його бліді біляві брови насупилися. – Творець під дією парем може впоратися з таким кроєм.
Ніна відсунулася від столу.
– Торговельна Рада ніяк не реагуватиме на шуанську атаку? – поцікавилася вона в Каза. – Невже вони просто дозволять комусь прибути в Керч, пританцьовуючи, і заходитися підривати все довкола й викрадати людей?
– Сумніваюся, що Рада діятиме, – зізнався Бреккер. – Попри те що шуанці, які вас атакували, були вбрані у форму, уряд Шу Хану, імовірно, заперечуватиме, що йому щось відомо про напад.
– Тож їм це просто зійде з рук?
– Може, і ні, – озвався Каз. – Сьогодні я провів трохи часу, збираючи в гаванях інформацію. Що сталося з тими двома шуанськими військовими кораблями? Рада Потоків висушила їхній док.
Джасперові черевики зіслизнули зі столу й загупали підлогою.
– Що?
– Вони відтягли назад течію. Усі потоки. Скористалися морем, щоб висікти новий острів, на березі якого опинилися обидва військові кораблі. Ви можете просто з гавані побачити, як вони лежать на боці, а вітрила тріпотять у багнюці.
– Демонстрація сили, – здогадався Матаяс.
– Від імені Гриші чи міста? – поцікавився Джаспер.
Каз здвигнув плечима.
– Хтозна. Проте це може змусити шуанців обачніше ставитися до полювання на вулицях Кеттердама.
– Рада Потоків може нам допомогти? – запитав Вілан. – Якщо їм відомо про парем, вони мусять перейматися тим, що станеться, якщо наркотик потрапить до рук не тих людей.
– Як ти їх знайдеш? – із гіркотою в голосі поцікавилася Ніна. – Ніхто не знає, хто саме входить до Ради Потоків, ніхто ніколи не бачив, як вони приходять чи йдуть зі своїх вартових веж. – Інеж замислилася, чи не намагалася Ніна дістати допомогу від Потоковиків, коли вперше приїхала до Кеттердама, – шістнадцятирічна гришниця, відірвана від своєї країни, без друзів, у незнайомому місті. – Шуанці не завжди залишатимуться заляканими. Вони мали причину для створення цих солдатів.
– Це була слушна думка, якщо замислитися, – погодився Каз. – Шуанці довели до максимуму свої ресурси. Гриші, залежні від парем, довго не живуть, тому шуанці знайшли інший спосіб скористатися їхньою силою.
Матаяс похитав головою.
– Невмирущі солдати, які переживуть своїх творців.
Джаспер потер рота рукою.
– І які можуть вийти на вулицю й уполювати ще більше гришників. Присягаюся перед Святими, один із них знайшов нас за запахом.
– Хіба таке взагалі можливо? – налякано запитала Інеж.
– Я ніколи не чула, щоб Гриші мали особливий запах, – втрутилася Ніна, – проте, гадаю, це можливо. Якщо нюхові рецептори солдатів були вдосконалені... Можливо, це запах, якого не помічають звичайні люди.
– Думаю, це був не перший напад, – озвався Джаспер. – Вілане, пам’ятаєш, яким наляканим був той Верескун у залі рідкісних книг? А як щодо торговельного корабля, про який нам розповідав Ротті?
Каз кивнув.
– Його розірвало на шматки, кілька моряків були знайдені мертвими. Тоді вважали, що Верескун з екіпажу міг розлютитися і втекти, не виплативши свій контракт. Але, можливо, він не просто зник. Можливо, його взяли в полон. Він був один із гришників Радника Уда.
– Еміль Ретвенко, – збагнула Ніна.
– Він. Ти його знала?
– Я знала про нього. Більшість гришників у Кеттердамі знають одне про одного. Ми поширюємо інформацію та намагаємося приглядати одне за одним. Щуанці мусять мати тут шпигунів, якщо вони точно знали, де шукати кожного з нас. Інші гришники... – Ніна підвелася і схопилася за спинку свого стільця, наче через різкий рух відчула запаморочення.
Інеж і Матаяс підскочили тієї ж миті.
– З тобою все гаразд? – запитала Мара.
– Блискуче, – з непереконливою посмішкою запевнила Ніна. – Але якщо інші кеттердамські гришники в небезпеці...
– То що ти збираєшся робити? – перервав її Джаспер, а Інеж здивувалася грубості в його голосі. – Тобі пощастило вижити після всього, що сьогодні сталося. Ті шуанські солдати можуть унюхати нас, Ніно. – Він повернувся до Кувея. – Твій батько уможливив це.
– Агов, – утрутився Вілан, – охолонь.
– Охолонути? Наче раніше справи гришників не йшли достатньо погано? Ану ж вони простежили нас до Чорного Серпанку? Нас тут аж троє.
Каз постукав по столу кісточками пальців.
– Вілан має рацію. Охолонь. Місто було небезпечним раніше й залишається небезпечним зараз. Тож чому б нам добряче не збагатитися, перш ніж переселятися.
Ніна поклала руки на стегна.
– Ми справді говоримо про гроші?
– Ми говоримо про роботу й те, як змусити Ван Ека заплатити.
Інеж узяла Ніну під руку.
– Я хочу знати, що ми можемо вдіяти, щоб допомогти Гришам, які досі залишаються в Кеттердамі. – Вона побачила, як зблиснув молоточок, досягши найвищої точки своєї траєкторії. – А ще я радо дізнаюся, як ми збираємося змусити Ван Ека страждати.
– У нас є важливіші справи, – нагадав Матаяс.
– Не для мене, – заперечив Джаспер. – Я маю два дні на те, щоб порозумітися з батьком.
Інеж здалося, що вона неправильно щось почула.
– З твоїм батьком?
– Угу. Возз’єднання родини в Кеттердамі, – пояснив Джаспер. – Запрошуються всі.
Його легковажний тон не обдурив Інеж.
– Позичка?
Стрільцеві руки повернулися до револьверів.
– Ага. Тому я справді хочу знати, як ми збираємося поквитатися.
Каз переніс вагу на ціпок.
– Хоч хтось із вас замислювався, як я вчинив з усією тією готівкою, яку нам дав Пекка Роллінз?
В Інеж усе всередині стиснулося.
– Ви ходили до Пекки Роллінза за позичкою?
– Я б ніколи не позичив у Роллінза, тому продав йому свою частку П’ятої Гавані і «Воронячого клубу».
«Ні». Каз із нуля вибудував ці місця. Вони були свідченням того, що він зробив для Покидьків.
– Казе...
– Як думаєте, на що пішли гроші? – повторив Бреккер.
– На зброю? – запитав Джаспер.
– На кораблі? – із сумнівом у голосі поцікавилася Інеж.
– На бомби? – припустив Вілан.
– На хабарі політикам? – запропонувала Ніна. Усі подивилися на Матаяса. – Тут ти кажеш нам, які ми всі жахливі люди, – прошепотіла Серцетлумачниця.
Він здвигнув плечима.
– Усі ваші пропозиції здаються мені досить практичними.
– Цукор, – озвався Каз.
Джаспер підштовхнув до нього цукорницю, що стояла на столі.
Каз закотив очі.
– Не для моєї кави, недоумку. Я скористався грошима, щоб придбати акції в цукровій галузі, та поклав їх на приватні рахунки для кожного з нас... під вигаданими іменами, звісно ж.
– Не люблю спекуляції, – повідомив Матаяс.
– Звичайно, не любиш. Ти любиш те, що можна побачити. На кшталт снігових кучугур і великодушних богів дерев.
– Ох, ось він! – вигукнула Інеж, кладучи руку Ніні на плече і глипаючи на Матаяса. – Я скучила за його розгніваним поглядом.
– До того ж, – вів далі Каз, – якщо знаєш, яким буде результат, це важко назвати спекуляцією.
– Тобі відомо щось про цукровий урожай? – поцікавився Джаспер.
– Мені відомо щось про запаси.
Вілан сів рівніше.
– Силоси, – сказав він. – Силоси на Солодкій Жилі.
– Дуже добре, крамарику.
Матаяс похитав головою.
– Що таке Солодка Жила?
– Це землі на південь від Шостої Гавані, – пояснила Інеж. Вона пригадала, як висилися над районом складів величезні силоси. Завбільшки з невеличку гору. – Там зберігають мелясу, сиру цукрову тростину й оброблені рослини для отримання цукру. Ми були сьогодні неподалік. Це ж не просто збіг, еге ж?
– Ні, – підтвердив її здогадку Каз. – Я хотів, щоб ти оглянула місцевість. Більша частина цукрової тростини прибуває з Південних Колоній і Новозем’я, проте не слід чекати на новий урожай у наступні три місяці. Сезонний урожай уже зібрали, обробили, отримали цукор і склали його в силоси на Солодкій Жилі.
– Там тридцять силосів, – пояснив Вілан. – Моєму батькові належать десять із них.
Джаспер присвиснув.
– Ван Ек контролює третину світових запасів цукру?
– Він володіє силосами, – наголосив Бреккер, – і лише частиною цукру всередині. Він звів силоси за власний кошт, забезпечив для них охорону і платить Верескунам, які стежать за вологістю всередині, щоб бути певним, що цукор залишатиметься сухим і не злипнеться. Крамарі, яким належить цукор, платять йому невеличкий процент із кожного продажу. А гроші швидко накопичуються.
– Таке грандіозне багатство під захистом однієї людини, – замислено озвався Матаяс. – Якщо із цими силосами щось станеться, ціни на цукор...
– Злетять, як дешева пара револьверів, – вигукнув Джаспер, зірвався на ноги й забігав гробницею.
– Ціни полізуть угору і ростимуть далі, – погодився Каз. – А ми, як і кілька днів тому, володіємо акціями в компаніях, які не зберігають цукор у Ван Ека. Просто тепер вони коштують рівно стільки, скільки ми за них заплатили. Проте, щойно ми знищимо цукор у Ван Екових силосах...
Джаспер похитався, переносячи вагу з носків на п’яти.
– Наші акції коштуватимуть у п’ять – а може, і десять – разів більше, ніж тепер.
– Вважай двадцять.
– Не заперечуй, якщо я так і вчиню, – заулюлюкав він.
– Ми можемо продати й отримати велетенський прибуток, – розмірковував Вілан. – За одну ніч ми станемо багатіями.
Інеж подумала про блискучу шхуну, озброєну важкою гарматою. Вона може бути її власною.
– Багатіями з тридцятьма мільйонами крюґе? – поцікавилася вона. Саме таку винагороду заборгував їм Ван Ек за роботу в Льодовому Дворі. І не збирався ніколи її заплатити.
Привид ледь помітної посмішки торкнувся Казових уст.
– Плюс‑мінус мільйон.
Вілан гриз ніготь великого пальця.
– Мій батько може пережити цю втрату. Гірше це зачепить інших крамарів, які володіють цукром у силосах.
– Правда, – погодився Матаяс. – А якщо ми зруйнуємо силоси, стане зрозуміло, що мішенню був Ван Ек.
– Можемо спробувати зробити так, щоб усе здавалося випадковістю, – запропонувала Ніна.
– Так і буде, – озвався Каз. – Від самого початку. Завдяки довгоносику. Поясни їм, Вілане.
Молодший Ван Ек посунувся на стільці вперед, наче школяр, який прагне довести, що знає відповідь. Він витяг із кишені пляшечку.
– Ця модифікація працює.
– Це довгоносик? – перепитала Інеж, розглядаючи пляшечку.
– Хімічний довгоносик, – пояснив Джаспер. – Але Вілан досі не назвав його. Я голосую за ДовгоносЕк.
– Це жахливо, – озвався крамарик.
– Це геніально. – Джаспер підморгнув. – Так само, як ти.
Вілан зашарівся, наче цвіт лілійника.
– Я теж допомагав, – набундючившись, додав Кувей.
– Таки допомагав, – підтвердив Вілан.
– Виготовимо для нього почесний знак, – озвався Бреккер. – Розкажи‑но їм, як це працює.
Вілан відкашлявся.
– Ідею я запозичив в очеретяного фітофторозу – невеличка бактерія може знищити цілий урожай. Коли довгоносик потрапляє до силосу, він починає вгризатися глибше, використовуючи рафінований цукор як пальне, аж поки той не перетвориться на ні до чого не придатну кашу.
– Він вступає в реакцію з цукром? – перепитав Джаспер.
– Так, із яким завгодно цукром. Навіть із мізерними кількостями, якщо достатньо волого, тож тримайте його подалі від поту, крові та слини.
– Не лижіть ДовгоносЕка. Ніхто не хоче це записати?
– Ті силоси величезні, – нагадала Інеж. – Скільки нам його знадобиться?
– Одна пляшечка на силос, – відповів крамарик.
Інеж глипнула на невеличку скляну трубочку.
– Справді?
– Крихітний і жорстокий, – виголосив Джаспер. Він знову підморгнув Віланові. – Так само, як ти.
Ніна вибухнула реготом, а Інеж не вдалося стримати усмішку у відповідь на Джасперову. Усе тіло боліло, і їй хотілося б проспати два дні поспіль, проте дівчина відчула, як розкручується щось усередині, послаблюючи жах і гнів минулого тижня.
– Довгоносик знищить цукор так, що це здаватиметься випадковістю, – підсумував Вілан.
– Так і буде, – погодився Бреккер, – аж поки інші крамарі не дізнаються, що Ван Ек скуповував цукор, який не зберігався в його силосах.
Вілан витріщив очі.
– Що?
– Половину грошей я витратив на наші акції. А решту використав, щоб придбати акції від імені Ван Ека... ну, тобто, від імені холдингової компанії, записаної на Еліс. Не можна робити все занадто очевидним. Акції були придбані за готівку, яку неможливо відстежити. Але сертифікати, що підтверджують купівлю, зі штампами й печатками, будуть знайдені в офісі Ван Екового адвоката.
– Корнеліса Смеета, – здивовано промовив Матаяс. – Шахрайство на шахрайстві. Ти не просто намагався дізнатися, де переховують Еліс Ван Ек, коли заліз до його кабінету.
– Неможливо виграти, граючи в одну гру, – пояснив Каз. – Коли зникне цукор, Ван Екова репутація постраждає. Проте коли люди, які платили йому за збереження цукру, дізнаються, що він заробив на їхніх втратах, вони уважніше придивляться до тих силосів.
– І знайдуть залишки довгоносика, – закінчив його думку Вілан.
– Знищення майна, маніпуляція ринками, – пробурмотіла Інеж. – Йому гаплик. – Вона подумала про Ван Ека, який жестом наказував своєму посіпаці підняти молоток. «Я не хочу, щоб це був чистий перелом. Розтрощи кістку». – Його можуть запроторити до в’язниці?
– Його звинуватять у порушенні угоди і спробах впливу на ринок, – відповів Каз. – Згідно з керчинськими законами, це найстрашніші злочини. Покарання таке саме, як за вбивство. Його можуть повісити.
– Його повісять? – тихо перепитав Вілан. Він намалював пальцем на кеттердамській мапі лінію – проклав шлях від Солодкої Жили до Бочки, а потім до Гельдстраат, де жив його батько. Ян Ван Ек намагався вбити Вілана. Він викинув його геть, наче сміття. Проте Інеж замислилася, чи готовий Вілан засудити свого батька до страти.
– Сумніваюся, що його повісять, – зізнався Каз. – Гадаю, йому винесуть менш суворі звинувачення. Ніхто з Торговельної Ради не захоче відправити одного зі своїх на шибеницю. Питання в тому, чи побачить він насправді в’язничну камеру зсередини. – Бреккер здвигнув плечима. – Залежить від вправності його юриста.
– Але йому заборонять торгувати, – мало не приголомшено збагнув Вілан. – Його статки конфіскують, щоб компенсувати втрачений цукор.
– Це буде кінцем Ван Екової імперії, – підтвердив Каз.
– А як щодо Еліс? – поцікавився Вілан.
Каз знову здвигнув плечима.
– Ніхто не повірить, що та дівчинка мала якийсь стосунок до фінансових махінацій. Еліс подасть на розлучення і, ймовірно, повернеться назад до батьків. Вона тиждень плакатиме, два співатиме, а потім і думати про це забуде. Можливо, вона побереться із принцом.
– Чи, може, з учителем музики, – додала Інеж, згадавши Баянову паніку, коли той почув, що Еліс викрали.
– Є лише одна маленька проблема, – зауважив Джаспер, – і під «маленькою» я маю на увазі «велетенська, кричуща, нумо позбудьмося її і ходімо на пиво». Силоси. Я знаю, що ми з легкістю порушимо все, що порушувати не можна, але як ми збираємося потрапити всередину?
– Каз може зламати замки, – відповів Вілан.
– Ні, – заперечив Бреккер, – я не можу.
– Здається, я ніколи не чула, як ці слова злітають з твоїх уст, – утрутилася Ніна. – Скажи їх ще раз, чітко й повільно.
Каз проігнорував її.
– Там установлені замки‑чотирилисники. Потрібно одночасно повернути чотири ключі в чотирьох замках, інакше вони активують броньовані двері та сигнал тривоги. Я можу зламати будь‑який замок, але не чотири одночасно.
– То як ми потрапимо всередину? – наполягав Джаспер.
– Силоси мають отвори ще й нагорі.
– Ті силоси мають майже двадцять поверхів у висоту! Невже Інеж збирається лізти по десятьох із них угору та вниз за одну ніч?
– Тільки на один, – сказав Бреккер.
– А далі що? – вигукнула Ніна; руки повернулися на стегна, зелені очі палали.
Інеж згадала височенні силоси й відстань між ними.
– А далі, – сказала вона, – я збираюся йти від одного до іншого по линві.
Ніна сплеснула руками.
– І все це без страхувальної сітки, гадаю?
– Гхафа ніколи не виступає із сіткою, – обурилася Інеж.
– Там буде сітка, – заспокоїв Каз. – Вона вже позаду силосного вартового приміщення, під стосом мішків із піском.
У гробниці несподівано запала суцільна тиша. Інеж не могла повірити в почуте.
– Мені не потрібна сітка.
Каз подивився на годинник.
– Не обговорюється. Ми маємо шість годин, щоб поспати і зцілитися. Я поцуплю потрібне в цирку «Циркоа». Вони стали табором у західних передмістях. Інеж, склади перелік того, що тобі знадобиться. Ми вдаримо по силосах за двадцять чотири години.
– Абсолютно не погоджуюся, – рішуче заперечила Ніна. – Інеж украй потрібно відпочити.
– Це правда, – погодився Джаспер. – Вона здається такою худою, що її здує сильним вітром.
– Зі мною все гаразд, – заспокоїла Інеж.
Джаспер закотив очі.
– Ти завжди так кажеш.
– Хіба тут не завжди все так робиться? – поцікавився Вілан. – Ми кажемо Бреккерові, що з нами все гаразд, а потім можемо утнути щось дурнувате?
– Невже ми такі передбачувані? – запитала Інеж.
Вілан і Матаяс озвалися в унісон:
– Так.
– Ви хочете перемогти Ван Ека? – втрутився Каз.
Ніна роздратовано видихнула повітря:
– Звичайно.
Каз пробігся очима кімнатою, переводячи погляд з обличчя на обличчя.
– Справді? Ви хочете отримати свої гроші? Гроші, за які ми боролися, стікали кров’ю й мало не потонули? Чи хочете, щоб Ван Ек радів, що назбирав для свого шахрайства купку нікчем із Бочки? Тому що ніхто не збирається схопити його для нас. Ніхто не збирається перейматися тим, що він зрадив нас чи що ми просто так ризикували своїм життям. Ніхто інший не збирається це владнати. Тому я питаю, чи хочете ви перемогти Ван Ека?
– Так, – сказала Інеж. Їй потрібна була хоч якась справедливість.
– Цілком, – озвалася Ніна.
– Присягаюся Вілановою флейтою, – погодився Джаспер.
Усі по черзі кивнули.
– Ставки змінилися, – вів далі Каз. – Зважаючи на невеличку Ван Екову демонстрацію сьогодні, плакати з нашими обличчями для розшуку вже, мабуть, висять по цілому Кеттердаму, і я підозрюю, що він обіцяє привабливу винагороду. Крамар заробляє своїм добрим ім’ям – що швидше ми його заплямуємо, то краще. Ми збираємося за одну ніч позбавити його репутації, грошей і свободи. І це означає, що ми не зупиняємося. Розлючений Ван Ек збирається добре повечеряти й заснути уривчастим сном у своєму м’якенькому крамарському ліжку. Ті пішаки з міської варти покладуть на подушку свої стомлені голови до наступної зміни, замислившись, чи не заслужили вони раптом трохи додаткового часу. Але ми не зупиняємося. Час спливає. Ми зможемо відпочити, коли розбагатіємо. Згода?
Усі знову по черзі кивнули.
– Ніно, кілька вартових обходять силоси за периметром. Ти відтягатимеш їх – равканка, що вскочила в халепу, новенька в місті, ти шукаєш роботу в районі складів. Ти мусиш заволодіти їхньою увагою на достатньо тривалий час, щоби решта потрапили досередини, а Інеж вилізла на перший силос. Тоді...
– Одна умова, – перервала його Ніна, схрестивши руки.
– Ми не обговорюємо умови.
– З тобою, Бреккере, усе перетворюється на обговорення умов. Ти, мабуть, уклав угоду, щоб вибратися з материнського лона. Якщо я збираюся це вчинити, я хочу, щоб ми вивезли решту гришників із міста.
– Забудь про це. Я не вдаюся до благочинності для біженців.
– Тоді я виходжу з гри.
– Гаразд. Ти вийшла з гри. Свою частку грошей за роботу в Льодовому Дворі ти отримаєш, але в команді ти мені не потрібна.
– Ні, – тихенько заперечила Інеж. – Проте тобі потрібна я.
Каз поклав ціпок собі на коліна.
– Схоже, усі об’єднуються в союзи.
Інеж пригадала, як кілька годин тому сонце вихопило із затінку його карі очі. А зараз вони мали колір кави, що згіркла, поки її варили. Але вона не збиралася відступати.
– Ці союзи зовуться дружбою, Казе.
Його погляд посунувся до Ніни.
– Я не люблю, коли мене утримують у заручниках.
– А я не люблю черевики, що тиснуть у пальці, але всі ми мусимо страждати. Подумай про це як про виклик своєму велетенському мозкові.
Після тривалої паузи Каз озвався:
– Про скількох людей іде мова?
– Окрім Ради Потоків, я знаю, що в місті є близько тридцяти гришників.
– І як ти збираєшся зігнати їх докупи? Вивісиш памфлети, які спрямують їх до гігантського плоту?
– Біля равканського посольства є шинок. Ми використовуємо його для передачі повідомлень та обміну інформацією. Я можу поширити звідти новини. Тоді нам лише знадобиться корабель. Ван Ек не може контролювати всі гавані.
Інеж не хотілося заперечувати, але вона мусила це сказати.
– Гадаю, може. За Ван Еком стоїть уся сила міського уряду. І ти не бачила його реакції, коли він дізнався, що Каз викрав Еліс.
– Будь ласка, скажи мені, що його рот по‑справжньому вкрився піною, – попросив Джаспер.
– Він був близьким до цього.
Каз покульгав до дверей гробниці й визирнув у темряву.
– Ван Ек не схилиться в бік того, щоб хоч якось уплутувати місто. Це ризиковано, і він не погоджуватиметься на такий ризик, якщо не збирається із цього якомога ліпше нажитися. Усі гавані й вартові вежі на узбережжі приведені до стану повної готовності, їм наказано розпитувати всіх, хто покидає Кеттердам. Крамар стверджує, наче знає, що Віланові викрадачі могли запланувати його вивезення з Керчу.
– Спроби вивезти всіх гришників із міста можуть виявитися надзвичайно небезпечними, – підсумував Матаяс. – І останнє, що нам потрібно, щоб група Гриш потрапила Ван Екові до рук, якщо він і досі, можливо, має припаси парем.
Джаспер постукав пальцями по руків’ях своїх револьверів.
– Нам знадобиться диво. І, ймовірно, пляшка віскі. Допомагає змастити черепну коробку.
– Ні, – повільно відгукнувся Каз. – Нам потрібен корабель. Корабель, який не викличе підозр, який Ван Ек і міська варта ніколи не матимуть причин спинити. Нам потрібен один із його кораблів.
Ніна сповзла на край стільця.
– Торговельна компанія Ван Ека мусить мати безліч кораблів, що прямують до Равки.
Матаяс задумливо схрестив свої велетенські руки.
– Вивезти гришників‑біженців на Ван Ековому власному судні?
– Нам знадобляться фальшиві транзитні документи й декларація вантажу, – підказала Інеж.
– Як гадаєш, чому вони витурили Шпехта з флоту? – запитав Каз. – Він підробляв виїзні документи та замовлення на постачання.
Вілан закопилив губу.
– Але річ не лише в документах. Скажімо, у нас є тридцять гришників‑біженців. Капітан корабля захоче знати, чому тридцятеро людей...
– Тридцять один, – утрутився Кувей.
– Ти справді стежиш за всім сказаним? – недовірливо перепитав Джаспер.
– Корабель до Равки, – відповів Кувей. – Це я дуже добре розумію.
Каз здвигнув плечима.
– Якщо ми збираємося вкрасти корабель, можемо й тебе на нього запхати.
– Домовлено, тридцять один, – із посмішкою вигукнула Ніна, попри те що напружені м’язи Матаясової щелепи підказували, що він і близько не в такому захваті.
– Гаразд, – погодився Вілан, розгладжуючи зморшку на мапі. – Але капітан корабля здивується, чому до його декларації додалася тридцять одна людина.
– Ні, якщо капітан думатиме, що йому довірили таємницю, – пояснив Каз. – Ван Ек напише листа із пристрасним зверненням до капітана, аби той був якомога обачнішим у перевезенні цих надзвичайно важливих політичних біженців, та з проханням за будь‑яку ціну приховати їх від кожного, хто міг отримати хабара від шуанців, включно з міською вартою. Крамар пообіцяє капітанові значну винагороду, коли той повернеться, щоб переконатися, що йому не спаде на думку зрадити гришників. У нас уже є зразок Ван Екового почерку. Тепер нам потрібна лише його печатка.
– Де він її тримає? – запитав у Вілана стрілець.
– У кабінеті. Принаймні там вона була раніше.
– Нам доведеться потрапити всередину й вибратися звідти так, щоб він не помітив, – сказала Інеж. – А потім потрібно буде поквапитись. Щойно Ван Ек помітить, що печатка зникла, він зможе здогадатися, що ми задумали.
– Ми потрапили до Льодового Двору, – нагадав Каз. – Гадаю, впораємося із крамаревим кабінетом.
– Ну, ми мало не загинули, намагаючись потрапити до Льодового Двору, – зауважила Інеж.
– Кілька разів, якщо пам’ять мене не підводить, – погодився Джаспер.
– Ми з Інеж поцупили у Ван Ека Де Каппеля. Нам уже відомий план його будинку. Ми впораємося.
Віланів палець знову мандрував уздовж Ґельдстраат.
– Вам не доводилося мати справу з батьковим сейфом.
– Ван Ек тримає печатку в сейфі, – розреготався Джаспер. – Він майже хоче, щоб ми її вкрали. Казові легше потоваришувати з кодовими замками, ніж із людьми.
– Ви ніколи не бачили таких сейфів, – заперечив Вілан. – Він установив його, коли поцупили Де Каппеля. Замок має комбінацію із семи цифр, яку батько змінює щодня, а замки оснащені фальшивими тумблерами, щоб збити зламувачів з пантелику.
Каз здвигнув плечима.
– Отже, ми їх обійдемо. Я оберу раціональність, а не спритність.
Вілан похитав головою.
– Стінки сейфу зроблені з особливого сплаву, посиленого крицею гришників.
– Вибух? – запропонував Джаспер.
Каз вигнув брову.
– Підозрюю, Ван Ек його помітить.
– Дуже маленький вибух?
Ніна фиркнула.
– Ти ж хочеш щось підірвати.
– Правду кажучи... – почав Вілан. Він нахилив голову набік, наче прислухався до віддаленого звуку. – Якщо прийти вранці, не доведеться приховувати своєї присутності, але, якщо нам вдасться вивезти біженців із гавані раніше, ніж батько помітить крадіжку... я точно не певен, де можна взяти матеріали, але це може спрацювати...
– Інеж, – прошепотів Джаспер.
Вона нахилилася ближче, втупившись поглядом у Вілана.
– Це обличчя, що свідчить про вигадування підступних махінацій?
– Вірогідно.
Вілан, схоже, повернувся до реального світу.
– Ні, не воно. Але... але в мене, здається, є ідея.
– Ми чекаємо, крамарику, – підбадьорив його Каз.
– Довгоносик – це по суті значно стабільніша модифікація золотовмісної кислоти.
– Так, – погодився Джаспер. – Авжеж. А вона?
– Викликає корозію. Під час реакції виділяється невелика кількість тепла, проте кислота неймовірно потужна й неймовірно летюча. Вона може прогризти крицю гришників та й будь‑що інше, крім бальсового скла.
– Скла?
– Скло й живиця бальси можуть нейтралізувати корозію.
– І де можна придбати такі штуки?
– Один з інгредієнтів, що мені знадобляться, ми можемо знайти в металургійних майстернях. Речовинами, які викликають корозію, користуються, щоб позбавити метали від оксидних плівок. Отримати другий буде складніше. Нам знадобиться кар’єр із жилою аурісу або іншої галідної сполуки.
– Найближчий кар’єр в Олендаалі, – повідомив Каз.
– Це може спрацювати. Коли матимемо обидві сполуки, доведеться бути надзвичайно обережними з їхнім транспортуванням, – вів далі Вілан. – Правду кажучи, нам доведеться бути більш ніж обережними. Коли реакція завершується, золотовмісна кислота стає по суті нешкідливою, проте, поки вона активна... Ну, непоганий спосіб втратити руки.
– Отже, – перепитав Джаспер, – якщо ми знайдемо інгредієнти, і зможемо транспортувати їх окремо, й активуємо цю золотовмісну кислоту, і не втратимо в процесі кінцівки?..
Вілан посмикав кучерик свого волосся.
– Ми зможемо за кілька хвилин пропалити дверцята сейфа.
– Не пошкодивши його вміст? – поцікавилася Ніна.
– Будемо сподіватися.
– Будемо сподіватися, – повторив Каз. – Я працював і з гіршими шансами. Нам треба дізнатися, які кораблі вирушають до Равки завтра вночі, і нехай Шпехт починає працювати з декларацією і транзитними документами. Ніно, коли ми оберемо судно, чи не могла б твоя маленька зграйка біженців самостійно дістатися до доків, чи із цим їм теж знадобиться підтримка?
– Я не впевнена, наскільки добре вони знають місто, – зізналася Ніна.
Каз побарабанив пальцями по маківці ціпка.
– Ми з Віланом можемо зайнятися сейфом. Джаспера можемо відправити супроводжувати гришників і можемо намалювати Матаясові маршрут, щоб він відвів до доків Кувея. Але тоді відтягти увагу вартових і допомогти із сіткою Інеж може тільки Ніна. Щоб сітка чогось вартувала, потрібно щонайменше троє людей.
Інеж потягнулася й обережно поворушила плечима. Як добре було знову перебувати в компанії цих людей! Її не було лише кілька днів, і вони сиділи у вологому мавзолеї, проте це все одно нагадувало повернення додому.
– Казала ж вам, – озвалася вона, – я не працюю із сіткою.

12. Каз

инула північ, а вони не лягали – складали плани. Каз скептично ставився до змін у задумі – так само, як до перспективи владнати все з Ніниною купкою гришників. Утім, попри те що він і взнаки не давав перед іншими, було в цьому новому замислі щось, що його приваблювало. Існувала вірогідність, що Ван Ек здогадається, до чого вдаються шуанці, і сам захопить останніх у місті Гриш. А цієї зброї в його арсеналі Каз не хотів побачити.
Проте вони не могли дозволити цим незначним ризикам затримувати себе. Із такою кількістю опонентів і зважаючи на втручання міської варти це було неприпустимо. Мине достатньо часу, і шуанці перестануть перейматися тими військовими кораблями в сухому доці та Радою Потоків і дістануться до Чорного Серпанку; тому Каз хотів якомога швидше вивезти Кувея з міста і вивести з гри.
Нарешті вони відклали вбік свої переліки та схеми. Щоб не привабити до Чорного Серпанку щурів, прибрали зі стола недоїдки, що залишилися після саморобної вечері, і загасили ліхтарі.
Усі спатимуть. Тільки не Каз. Він вірив у те, що сказав. Ван Ек мав більше грошей, більше союзників і підтримку міста. Недостатньо бути розумнішими за нього – їм доведеться бути безжалісними. І Бреккер бачив те, чого не помічали інші. Сьогодні вони виграли битву; вони взялися повернути Інеж із Ван Екового полону і впоралися з цим. Проте крамар і досі вигравав війну. Те, що Ван Ек був готовий ризикнути й залучити до справи міську варту, а отже, і Торговельну Раду, підтверджувало, що чоловік вірив у свою невразливість. Каз досі зберігав записку, у якій Ван Ек призначав йому зустріч на Велльґелуці, проте це був низькопробний доказ крамаревих махінацій. Бреккер пригадав, що сказав Пекка Роллінз у «Смарагдовому палаці», коли він стверджував, що Торговельна Рада ніколи не підтримає нелегальну Ван Екову діяльність. «І хто збирається їм це сказати? Канальний пацюк із найогидніших нетрів Бочки? Не дури самого себе, Бреккере».
Тоді Каз був майже неспроможний думати, оповитий червоним маревом гніву, що затоплював його в Роллінзовій присутності. Причина, що керувала ним, терпіння, на яке він розраховував, кудись зникли. Поруч із Пеккою він втрачав свої обриси... ні, він утрачав обриси того, за можливість стати ким боровся. Він більше не був Нечисторуким, чи Казом Бреккером, чи навіть найжорстокішим заступником Покидьків. Він був просто хлопчиком, який живився білим полум’ям люті, вогнем, що загрожував до пня спалити підтримувану ним удавану люб’язність, набуту важкою працею.
Проте зараз, спираючись на свій ціпок між могилами Чорного Серпанку, він міг визнати правдивість Печчиних слів. Ти не можеш оголошувати війну чесному крамареві на кшталт Ван Ека, якщо ти злодій із репутацією, бруднішою за підошву черевиків помічника конюха. Щоб виграти, Казові доведеться зрівняти шанси. Він продемонструє світові те, що вже знає сам: попри свої м’які руки й шикарні костюми, Ван Ек був злочинцем, зіпсованим, як будь‑який злодій у Бочці, навіть гірший, оскільки його слово нічого не вартувало.
Каз не чув, як наблизилася Інеж, просто зрозумів, що вона тут, стоїть біля розбитих колон білого мармурового мавзолею. Вона десь знайшла мило, щоби помитися, і запах вогких кімнат «Ейл Комеді» – ледь помітний аромат сіна та гриму – зник. Її чорне волосся, уже охайно заплетене в косу на потилиці, блищало в місячному світлі, а дівчина заклякла так нерухомо, що її можна було сплутати з одним із кам’яних вартових кладовища.
– Для чого сітка, Казе?
Так, для чого сітка? Для чого щось, що ускладнить задуманий ним напад на силоси і зробить їх удвічі помітнішими? «Я не зможу дивитися, як ти впадеш».
– Просто я вже втрапив у кілька халеп, щоб повернути назад свого павука. І не чинитиму так, щоб наступного дня ти розкришила собі череп.
– Захищаєш свої інвестиції. – Її голос лунав майже смиренно.
– Це правда.
– І збираєшся покинути острів.
Каз мав би більше стурбуватися, що Мара може вгадати його наступний хід.
– Ротті сказав, що старий непокоїться. Мусимо пригладити його пір’ячко.
Пер Гаскель досі був лідером Покидьків, і Каз знав, що стариган полюбляє привілеї цієї посади, але не пов’язану з нею роботу. За такої тривалої Казової відсутності все почне розсипатися. А ще, непокоячись, Пер Гаскель полюбляв утнути якусь дурницю, просто щоб нагадати людям, що командує тут він.
– Нам варто не спускати очей також із Ван Екового будинку, – порадила Інеж.
– Я про це подбаю.
– Він посилить охорону. – Решта слів залишилися несказаними. Не існувало нікого, озброєного краще за Мару, щоб прослизнути повз Ван Еків захист.
Він мав наказати їй відпочити, сказати, що самостійно впорається зі спостереженням. Натомість Каз кивнув і взявся витягти з верболозу заховану там гондолу, не зважаючи на полегшення, яке відчув, коли Інеж рушила назирці. Після пронизливого пообіднього шуму канали здавалися тихішими, ніж зазвичай, а вода – неприродно спокійною.
– Гадаєш, Західна Клепка отямиться сьогодні вночі? – тихенько поцікавилась Інеж. Вона навчилася обачності канальних щурів, почавши пересуватися кеттердамськими водними шляхами.
– Сумніваюся. Міська варта працюватиме над розслідуваннями, а туристи не приїдуть до Кеттердама, налякавшись, що їх може розірвати на шматки. Чимало закладів зазнають збитків. Каз підозрював, що з настанням завтрашнього ранку на сходах ратуші з’являться натовпи власників будинків задоволень та готелів, що вимагатимуть відповідей. Ще та буде вистава! Добре. Нехай члени Торговельної Ради переймаються іншими проблемами, а не Яном Ван Еком і його загубленим сином.
– Ван Ек усе позмінював, відколи ми поцупили Де Каппеля.
– А тепер він знає, що Вілан із нами, – погодилася Інеж. – Де ми збираємося зустрітися зі стариганом?
– У Гомілці.
Перетнутися з Гаскелем у Рейці вони не могли – Ван Ек наглядатиме за штабами Покидьків, а тепер там, імовірно, роїлася ще й міська варта. Від думки, що пішаки міської варти обшукують його кімнати, нишпорять у його небагатих пожитках, у Каза шалено закололо шкіру. Рейка мало що собою представляла, проте Бреккер перетворив її зі сквота, що весь час протікав, на місце, де можна було відіспатися після гульні або залягти на дно, переховуючись від закону, не відморозивши собі дупу взимку й не стікши кров’ю від бліх улітку. Рейка була його дітищем, і байдуже, що собі думає Пер Гаскель.
Каз спрямував гондолу до Зоверканалу зі східного краю Бочки. Пер Гаскель полюбляв щотижня однієї й тієї ж ночі влаштовувати прийоми в готелі «Гарна погода Інн», зустрічаючись там зі своїми друзяками, щоб зіграти в карти й попліткувати. Він у жодному разі не проґавив би такої можливості сьогодні, коли його улюблений заступник – його безвісти зниклий улюблений заступник – зчепився із членом Торговельної Ради й завдав чимало клопоту Покидькам; коли сам Гаскель опинився в центрі уваги.
Жодне вікно не виходило до Гомілки – кривого проходу, що вигинався між будинком, де квартири здавалися в оренду, і фабрикою дешевих сувенірів. Прохід був тихим, тьмяно освітленим і таким вузьким, що заледве міг називатися провулком, – ідеальне місце для нападу. Попри те що це був ненайбезпечніший шлях із Рейки до «Гарної погоди», він був найкоротший, а Пер Гаскель ніколи не відмовлявся від можливості піти навпростець.
Каз пришвартував човен біля невеличкої кладки, і вони з Інеж зайняли свої місця в затінку, приготувавшись чекати й розуміючи потрібність не порушувати тиші. Минуло близько двадцяти хвилин, коли у світлі ліхтаря в гирлі провулку з’явився чоловічий силует, у якого з тулії капелюха сміховинно стриміло перо.
Каз почекав, поки постать майже порівнялася з ним, і ступив крок уперед.
– Гаскелю.
Пер Гаскель обернувся, витягаючи з пальта пістоль. Попри вік, він рухався швидко, але Бреккер знав, що старий озброєний, і був напоготові. Він швидко штовхнув Гаскеля в плече кінчиком ціпка – цього було досить, щоб рука заніміла від удару.
Старий рохнув, і пістоль вислизнув із руки, проте Інеж упіймала його, перш ніж той опинився на землі, та передала Казові.
– Бреккере, – розлючено озвався Гаскель, намагаючись помахати заціпенілою рукою. – Де ти, у біса, був? І що це за мерзотники грабують власного боса в провулках?
– Я вас не грабую. Просто не хотів, щоб ви когось застрелили, перш ніж нам удасться поговорити. – Каз, тримаючи за руків’я, повернув пістоль Гаскелю. Стариган вихопив зброю з Бреккерової долоні й уперто задер укрите сивиною підборіддя.
– Завжди переходиш межі, – поскаржився він, засуваючи пістоль до кишені свого кошлатого картатого піджака, бо непрацездатна рука заважала дотягнутися до кобури. – Ти знаєш, хлопче, у які неприємності втягнув мене сьогодні?
– Знаю. Тому я тут.
– Міська варта повзала по всій Рейці й «Воронячому клубі». Нам довелося все зачинити, і хтозна‑коли вдасться відчинитися знову. Про що ти думав, викрадаючи крамаревого сина? Невже саме задля цього видатного завдання ти покинув місто? Це те, що мало зробити мене багатшим, ніж у найнестримніших мріях?
– Я нікого не викрадав. – Не зовсім щира правда, проте Каз збагнув, що Пер Гаскель не оцінить його майстерності.
– Тоді що, заради Ґхезена, відбувається? – несамовито прошипів старий, бризкаючи слиною. – Ти забрав мого найкращого павука, – сказав він, змахуючи в бік Інеж. – Мого найкращого стрільця, мою Серцетлумачницю, мого найсильнішого вибивайла...
– Маззен помер.
– Сучий сину, – вилаявся Гаскель. – Спершу Великий Болліґер, тепер Маззен. – Ти намагаєшся знищити всю мою банду?
– Ні, сер.
– Сер. Що ти надумав, хлопче?
– Ван Ек грає швидку партію, проте я досі на крок попереду.
– Звідси все видається інакшим.
– Добре, – погодився Каз. – Краще, щоб ніхто не бачив нашого наближення. Маззен був для мене неочікуваною втратою, але дайте мені ще кілька днів, і не лише закон буде на вашому боці, а ще й ваші скрині з грошима стануть такими важкими, що ви зможете наповнити золотом ванну та плавати в ньому.
Очі Гаскеля примружилися.
– Про яку суму йдеться?
«Ось воно, – подумав Каз, спостерігаючи за зеленим вогником у погляді старого, – важіль запрацював».
– Чотири мільйони крюґе.
Тепер Гаскель витріщив очі. Від пияцтва і важкого життя в Бочці їхні білки пожовкли.
– Ти намагаєшся мене заспокоїти?
– Я казав вам, що йдеться про велику здобич.
– Немає значення, наскільки високий стіс мідяків, якщо я опинюся у в’язниці. Мені не подобається, коли закон втручається в мої справи.
– Мені теж, сер. – Може, Гаскель і глузував з його манер, проте Бреккер знав, що старий упивається кожним знаком поваги, і хлопцева гордість могла із цим примиритися. Щойно Каз отримає власну частку Ван Екових грошей, він зможе керуватися іншими порядками чи знову заспокоїти марнославство Пера Гаскеля. – Я б не вплутував нас у це, якби не був переконаний, що ми не виберемося звідти чистенькими, як хлопчики‑хористи, і багатими, як Святі. Усе, що мені потрібно, – ще трохи часу.
Каз не міг відігнати згадку про Джасперові торгування з батьком і думку, яка його не влаштовувала. Пер Гаскель ніколи не переймався ніким, крім себе й наступного келиха пива, проте він полюбляв вважати себе патріархом великої, схильної до злочинів родини. Каз визнавав, що відчуває до старого ніжність. Він дав йому місце, де можна було почати справи, і дах над головою, навіть якщо Казові самому довелося пересвідчитися, що той не протікає.
Стариган запхав великі пальці до кишень камізельки, театрально вдаючи, що розмірковує над Бреккеровою пропозицією, але Гаскелева жадібність була надійнішою за точно наведений годинник. Хлопець знав, що Пер уже замислився, як можна витратити грошенята.
– Гаразд, хлопче, – вирішив Гаскель. – Я дам тобі ще шматок мотузки, щоби ти зміг повіситися. Але варто мені дізнатися, що ти зі мною граєшся, ти про це пошкодуєш.
Каз змусив своє обличчя залишатися серйозним. Гаскелеві погрози були майже так само порожні, як вихваляння.
– Звісно, сер.
Старий фиркнув.
– Угода є угода, – промовив він. – І Мара залишається зі мною.
Каз відчув, як Інеж заклякла поруч із ним.
– Вона потрібна мені для роботи.
– Візьми Роедеса. Він достатньо спритний.
– Не для цього завдання.
Тепер Гаскель наїжачився і випнув груди, фальшивий сапфір у його затискачі для краватки зблиснув у тьмяному світлі.
– Ти розумієш, що задумав Пекка Роллінз? Він щойно відкрив нову гральну залу просто навпроти «Воронячого клубу». – Каз її вже бачив. «Каельський принц». Чергова коштовність Роллінзової імперії, грандіозний палац із тоталізатором, оздоблений кричущими зеленою й золотою барвами, наче якась сміховинна данина батьківщині Пекки Роллінза. – Він втручається в наші володіння, – додав Гаскель. – Мені потрібен павук, а вона – найкраща.
– Це може почекати.
– А я кажу, що не може. Піди до Ґеменсбанку, і ти побачиш угорі на угоді моє ім’я, а це означає, що я вирішую, куди їй іти.
– Зрозуміло, сер, – озвався Каз. – Щойно знайду Мару, я їй повідомлю.
– Вона ж ось... – Гаскель затнувся, щелепа здивовано відвисла. – Вона ж була ось тут!
Каз змусив себе втримати посмішку. Поки Пер Гаскель вихвалявся, Інеж просто розчинилася в затінку й тихенько вилізла на стіну. Старий обшукав увесь прохід і витріщився на дахи, проте Мара вже давно зникла.
– Ти повернеш її сюди, – роздратовано наказав Гаскель, – негайно.
Каз здвигнув плечима.
– Гадаєте, я можу видряпатися на ці стіни?
– Це моя банда, Бреккере. Дівчина тобі не належить.
– Вона нікому не належить, – погодився Каз, відчуваючи опік розгніваного білого полум’я. – Але ми всі досить скоро повернемося до Рейки. – Правду кажучи, Джаспер поїде з міста разом із батьком, Ніна вирушить до Равки, Інеж буде капітаном власного корабля, а Каз приготується назавжди відділитися від Пера Гаскеля. Але старий отримає свої крюґе, які його втішать.
– Маленький нахабний виродок, – проревів Гаскель.
– Маленький нахабний виродок, який збирається зробити вас одним із найбагатших босів Бочки.
– Геть із дороги, хлопче. Я запізнююся на гру.
– Сподіваюся, карти вже гарячі. – Каз відійшов убік. – Але, можливо, вам знадобиться це. – Він простягнув руку. На долоні, вбраній у рукавичку, лежало шість куль. – Ану буде бійка.
Гаскель витяг із кишені пістоль і рвучко відкинув барабан. Порожньо.
– Ти маленький... – Потім Гаскель розреготався якимось гавкітливим сміхом і забрав кулі з Казової руки, похитуючи головою. – У тобі тече кров самого диявола, хлопче. Іди за моїми грошима.
– І ще дечим, – пробурмотів Каз, торкнувшись пальцями капелюха й закульгавши провулком до гондоли.

Каз залишався напруженим, він трохи розслабився, лише коли човен вислизнув з території Бочки й опинився в тихіших водах, що межували з фінансовим районом. Тут вулиці були майже порожніми, а міська варта не такою численною. Коли гондола пропливала під мостом Ледбридж, Бреккер краєм ока помітив тінь, що відділилася від бильця. Наступної миті Інеж приєдналася до нього у вузькому човні.
Він відчував спокусу спрямувати човен назад до Чорного Серпанку. Цими днями Каз майже не спав, а його нога так і не одужала цілком після того, що сталося в Льодовому Дворі. Урешті‑решт тіло відмовлялося виконувати накази.
Наче прочитавши його думки, озвалася Інеж.
– Я впораюся зі стеженням. Зустрінемося вже на острові.
«Та де там». Вона не спекається від нього так легко.
– З якого боку ти хочеш наблизитися до Ван Екового будинку?
– Розпочнімо від Церкви Бартеру. Ми зможемо спостерігати за Ван Ековим будинком із даху.
Каза не надто захопило почуте, проте він скерував човен до Берзканалу, повз Біржу та огрядний фасад готелю «Ґельдреннер», де Джасперів батько, напевно, голосно давав хропака у своєму номері люкс.
Гондола причалила неподалік від церкви. Із цілодобово відчинених і розчахнутих дверей головного собору лилося світло свічок, запрошуючи тих, хто хотів помолитися Ґхезенові.
Інеж могла би без особливих зусиль видряпатися зовнішніми стінами, і Каз теж міг упоратися, але не хотів перевіряти себе цієї ночі, коли нога волала на кожному кроці. Йому потрібно було потрапити до однієї з капличок.
– Ти не мусиш підійматися, – сказала Інеж, коли вони, скрадаючись по периметру, виявили двері каплички.
Каз проігнорував її та поспіхом зламав замок. Вони прослизнули всередину темного приміщення, а потім піднялися двома поверхами вище; каплички були надбудовані одна над одною, наче торт із кількома шарами, кожну з них замовляла інша крамарська родина з Керчу. Іще один зламаний замок, і підйом ще одними клятими сходами. Ці звивалися тугою спіраллю аж до люка в даху.
Церква Бартеру була збудована у вигляді Ґхезенової руки: просторий собор розташовувався на долоні, від нього вздовж п’яти пальців простягнулися п’ять приземкуватих нефів, пучка кожного пальця закінчувалася стовбцем‑капличкою. З капличок вони видерлися на пучку мізинця, а зараз спускалися на дах головного собору, щоб потім піднятися на самий вершечок Ґхезенового безіменного пальця, прокладаючи собі шлях уздовж низки гладеньких шпилів, що висилися, наче гори, і вузьких кам’яних виступів.
– Чому богам завжди подобається, щоб їм поклонялися у високих місцях? – пробурмотів Каз.
– Це люди шукають величі, – пояснила Інеж, спритно стрибаючи, наче її ногами рухала якась таємна інформація. – Святі чують молитви, хай би де їх промовляли.
– І відповідають, залежно від настрою?
– Те, чого ти хочеш, і те, що потрібно світові, не завжди збігається, Казе. Молитви й бажання – не одне й те саме.
«Але вони однаково марні». Каз прикусив язика. Він занадто зосередився на тому, аби не розбитися на смерть, тож йому було не до порядної суперечки.
На пучці безіменного пальця вони зупинилися й роззирнулися. На південному заході виднілися вістря собору, Біржа, блискуча годинникова вежа готелю «Ґельдреннер» й довга стрічка Берзканалу, що тік під мостом Центсбридж. Але, якщо дивитися на схід, саме із цього даху розгортався краєвид простісінько на Ґельдстраат, на Ґельдканал позаду неї та на Ван Еків маєток.
Це була виграшна позиція для спостереження за Ван Ековою охороною, яку крамар виставив навколо будинку і вздовж каналу, проте вона не давала їм вичерпної доконечної інформації.
– Нам доведеться наблизитися, – повідомив Каз.
– Знаю, – відгукнулася Інеж, витягаючи з туніки клубок мотузки й чіпляючи її гачком до одного зі шпилів на даху. – Буде простіше та швидше, якщо я сама огляну Ван Еків будинок. Дай‑но мені півгодини.
– Ти...
– Поки ти повернешся до гондоли, я матиму всю доконечну інформацію.
Йому захотілося вбити її.
– Ти просто так затягла мене сюди нагору.
– Сюди нагору тебе затягла власна пиха. Якщо Ван Ек помітить, що сьогодні вночі щось не так, – усе пропало. Ця робота не для двох, і тобі це добре відомо.
– Інеж...
– Моє майбутнє теж від цього залежить, Казе. Я не вчу тебе, як зламувати замки чи складати плани. На цьому я розуміюся, тож дозволь мені виконати свою роботу. – Вона щільно затягнула вузол на мотузці. – Лише подумай, скільки часу ти матимеш на молитви й мовчазні роздуми, поки спустишся вниз.
Дівчина зникла за стіною каплички.
Каз стояв і дивився на місце, де ще мить тому була Інеж. Вона обдурила його. Чесна, порядна, набожна Мара перехитрила його. Він повернувся подивитися на довгий безкраїй дах, який доведеться подолати, щоб повернутися до човна.
– Хай тобі грець і всім твоїм Святим, – сказав Бреккер, не звертаючись ні до кого, і раптом помітив, що посміхається.

Тієї миті, коли Каз опустився до гондоли, настрій у нього був значно менш радісний. Він не заперечував проти того, що Інеж пошила його в дурні, але просто ненавидів той факт, що вона мала рацію. Він чудово усвідомлював, що був не у формі, щоб намагатися наосліп прокрастися сьогодні вночі до Ван Екового будинку. Це не була робота для двох і не їхній спосіб дії. Інеж була Марою, найкращим викрадачем секретів у Бочці. Залишатися непоміченою й розвідувати інформацію – це її фах, а не його. Також Каз мусив визнати, що був вдячний за можливість присісти хоча б на хвилинку й простягнути ногу, поки вода тихенько хлюпала об стінки каналу. То чому він так наполягав на тому, щоб супроводжувати її? Це були небезпечні думки – думки, які насамперед стосувалися Інеж.
«Я можу це перемогти», – казав собі Бреккер. Завтра, ще до півночі, Кувей прямуватиме подалі від Кеттердама. За кілька днів вони отримають свою винагороду. Інеж дістане свободу та втілюватиме свою мрію – полюватиме на работорговців, а він звільниться від цього постійного відвертання уваги. Збере нову банду із наймолодших, найневблаганніших Покидьків. Він присвятить себе обіцянці, що її дав у пам’ять про Джорді: старанно, крихта за крихтою, відбиратиме в Пекки Роллінза життя.
А зараз його погляд повертався до хідника обіч каналу, а нетерпіння зростало. Він був вищий за це. Очікування – частина злочинного життя, а так багато людей помилялися щодо нього, їм хотілося діяти, замість того щоб не здаватися і збирати інформацію. Їм хотілося знати все негайно, не марнуючи часу на навчання. Подекуди єдина хитрість, щоб витиснути із ситуації найбільший зиск, – просто чекати. Якщо тобі не подобалася погода, ти не вибігав під бурю, а просто чекав, поки вона вщухне. Знаходив спосіб не змокнути.
«Геніально, – подумав Каз. – То де вона, у біса, ходить?»
Минуло кілька довгих хвилин, і Мара беззвучно стрибнула в гондолу.
– Оповідай, – наказав він, скеровуючи човен до каналу.
– Еліс і досі в тій самій кімнаті, на другому поверсі. Біля дверей чатує вартовий.
– Кабінет?
– Там, де й був, прямо по коридору. Він установив на всі зовнішні вікна в будинку Шайлерові замки. – Каз роздратовано видихнув повітря. – Це проблема? – поцікавилася дівчина.
– Ні. Шайлерів замок не зупинить жодну відмикачку, варту свого матеріалу, але на них потрібен час.
– Я не могла в них розібратися, тому довелося чекати, поки один із робітників на кухні не відчинив затильні двері. – Каз узявся за недобросовісну справу, навчивши її зламувати замки. Якби Мара зосередилася на Шайлеровому замку, могла б із ним упоратися. – Вони приймали доставку, – вела далі Інеж. – Із тих кількох слів, що я почула, схоже, що завтра ввечері готуються до зустрічі з Торговельною Радою.
– Це має сенс, – озвався Каз. – Він гратиме роль батька, що збожеволів від горя, і змусить їх залучити до пошуків більше офіцерів міської варти.
– Вони нададуть йому таку ласку?
– У них немає причин відмовляти йому. І кожен із них заздалегідь дістане попередження, щоб заховати подалі своїх коханок або іще щось, що вони не хочуть, щоб відкрилося під час рейду.
– Бочці буде непросто.
– Так, – погодився Каз, коли гондола ковзнула повз мілину, що межувала з Чорним Серпанком, і попливла в острівному тумані. – Ніхто не хоче, щоб крамарі встромляли свого носа до наших справ. Були якісь згадки про те, о котрій годині збереться це невеличке засідання Ради?
– Кухарі ремствували, що до вечері доведеться накривати цілий стіл. Це може стати гарним прикриттям.
– Авжеж. – Вони були в найкращій формі, між ними не існувало нічого, крім роботи, і вони виконували її разом, забувши про ускладнення. Бреккер волів, щоб усе так і залишалося, але мусив дещо знати.
– Ти казала, що Ван Ек тебе не скривдив. Розкажи мені правду.
Човен дістався до укриття у верболозі, Мара не зводила очей із нахилених білих гілок.
– Він мене не скривдив.
Вони вилізли з гондоли, переконалися, що човен ретельно замасковано, й рушили вгору берегом. Каз ішов назирці за Марою й чекав, поки зміниться її настрій. Сходив місяць, укриваючи візерунками могили Чорного Серпанку, а їхні обриси на тлі неба – срібними гравюрами. Коса Інеж розкрутилася та звисала вздовж спини. Каз уявив, як намотує її на руку, як ковзає великим пальцем вздовж візерунка її плетива. А далі що?.. Він відігнав від себе цю думку.
Коли до кам’яного остову залишалося кілька метрів, Інеж зупинилася й дивилася, як імла огортає гілки.
– Він збирався переламати мені ноги, – сказала вона. – Розтрощити їх молотком, щоб вони ніколи не зцілилися.
Думки про місячне сяйво й шовковисте волосся без сліду зникли в чорній блискавці шаленства. Каз бачив, як Інеж смикнула рукав на лівому передпліччі, де колись було татуювання «Звіринця». Він слабко уявляв, що вона там пережила, але добре знав, як це – почуватися безпомічним, а Ван Екові вдалося зробити так, щоб дівчина знову це відчула. Каз був готовий винайти нову мову страждання, щоб провчити того самовдоволеного базарного сучого сина.
Джаспер із Ніною мали рацію. Інеж потрібні були відпочинок і можливість оправитися від кількох останніх днів. Каз знав, яка вона сильна, проте знав також, що означав для неї полон.
– Якщо ти не готова до роботи...
– Я готова до роботи, – озвалася дівчина, досі стоячи спиною до нього.
Тиша між ними перетворилася на чорну воду. Він не міг її переплисти. Не міг перетнути межу між порядністю, на яку вона заслуговувала, і запеклістю, що її вимагав цей шлях. Якби він спробував, це могло б убити їх обох. Каз міг бути лише тим, ким був насправді, – хлопцем, що не міг запропонувати розраду. Тому він дасть їй те, що може.
– Я збираюся розітнути Ван Ека, – тихо мовив він. – Збираюся нанести йому таку рану, яку неможливо буде зашити, від якої він ніколи не одужає. Таку, щоб не зцілювалася.
– Таку, якої ти сам зазнав?
– Так. – Це була обіцянка. Це було визнання.
Мара слабко ковтнула повітря. Слова посипалися, наче вогнепальна черга, поспіхом, немов Інеж обурювало те, що вона їх промовляє.
– Я не знала, чи ви прийдете.
Каз не міг звинувачувати в цьому Ван Ека. Він сам вибудував у ній цей сумнів кожним своїм неприязним словом, кожною незначною жорстокістю.
– Ми твоя команда, Інеж. Ми не кидаємо своїх на милість мерзотника‑крамаря. – Він не це хотів сказати у відповідь. Вона не це хотіла почути.
Коли Інеж повернулася до нього, її очі палали від гніву.
– Він збирався переламати мені ноги, – повторила вона, задерши підборіддя, голос ледь помітно здригнувся. – Чи прийшов би ти тоді по мене, Казе? Якби я не могла видряпатися на стіну чи ходити по линві? Якби я більше не була Марою?
Нечисторукий не прийшов би. Хлопець, який міг провести їх крізь усе це, міг отримати їхні гроші та врятувати їхні життя, зробив би їй ласку, позбавив страждань, а потім віддав кінці й рушив далі.
– Я прийшов би по тебе, – озвався Каз і, побачивши, як недовірливо вона на нього дивиться, повторив іще раз: – Я прийшов би по тебе. А якби я не міг іти, я приповз би по тебе, і байдуже, якими переламаними ми були б, ми боролися б разом за свій шлях на волю – витягнули б ножі, заблищали б наші пістолі. Тому що саме це ми робимо. Ніколи не припиняємо боротися.
Здійнявся вітер. Вербові гілки зашепотіли з лукавим пліткарським звуком. Каз дивився Інеж у вічі та бачив, як у них двома серпиками світла відбивається місяць. Вона недарма була обачною. Навіть із ним. Обачні виживають.
Урешті‑решт Мара кивнула, ледь помітно нахиливши підборіддя. Вони мовчки повернулися до гробниці. Позаду нарікали верби.

13. Ніна

іна прокинулася задовго до світанку. Як завжди, її перша свідома думка стосувалася парем, і, як завжди, не було апетиту. Минулої ночі жага наркотиків мало не довела її до сказу. Спроба використати свою силу, коли на них напали солдати Кхерґууд, далася взнаки розпачливою жагою парем, і Ніна провела довгі години, борсаючись, крутячись і видряпуючи на долонях криваві півмісяці.
Уранці вона почувалася розбитою, проте думка про мету допомогла їй легше підвестися з ліжка. Жага парем загасила в ній щось, і часом Ніна боялася, що кожна згасла іскра більше ніколи не повернеться. Проте сьогодні, хоча кістки боліли, шкіра здавалася сухою, а рот на смак нагадував духовку, яку слід було почистити, Ніна почувалася обнадійливо. Інеж повернулася. У них було завдання. І вона планувала зробити для своїх друзів щось добре. Навіть якщо їй задля цього доведеться шантажувати Каза Бреккера, щоб той став порядною людиною.
Матаяс уже підвівся і порався коло їхньої зброї. Ніна потягнулася, позіхнула, ще трохи вигнула спину дугою, насолоджуючись тим, як його погляд увіп’явся в її тіло, перш ніж винувато відскочити назад до гвинтівки, що її фієрданець заряджав. Приємно. Часом вона мало не кидалася на нього. Якщо Матаяс не скористався пропозицією, вона могла, дідько його хапай, запевнити, що він про це пошкодував.
Інші вже попрокидалися й теж тинялися гробницею, усі, крім Джаспера, який досі безтурботно давав хропака, висунувши тонку шию з‑під ковдри. Інеж заварювала чай. Каз сидів за столом і обмінювався з Віланом нотатками, передаючи їх туди‑сюди, а Кувей спостерігав за ними, подекуди даючи поради. Ніна дозволила своєму погляду вивчити два шуанські обличчя, що були поруч. Віланові манери й постава украй відрізнялися, але коли хлопчики не рухалися, їх майже неможливо було розрізнити. «Я це зробила», – подумала Ніна. Вона пригадала, як хиталися в невеличкій каюті корабельні ліхтарі, руді Віланові кучері, що зникали під пучками її пальців, щоб змінитися копицею густого чорного волосся, його великі сині очі, налякані, але вперто хоробрі, перетворювалися на золоті та змінювали форму. Це здавалося магією, справжньою магією, наче в тих історіях, які, намагаючись приспати, розповідали вчителі в Маленькому Палаці. І все це належало їй.
Інеж прийшла й сіла біля неї з двома горнятками гарячого чаю в руках.
– Як ти почуваєшся сьогодні вранці? – поцікавилася вона. – Їсти можеш?
– Не думаю. – Ніна змусила себе сьорбнути чай і додала: – Дякую за те, що ти вчинила минулої ночі. Що підставила плече.
– Я вчинила правильно. Не хочу більше бачити, як хтось потрапляє в рабство.
– Хай навіть так.
– Залюбки, Ніно Зенік. Можеш віддячити мені звичним способом.
– Вафлі?
– Якомога більше.
– Вони тобі потрібні. Ван Ек тебе не годував, еге ж?
– Я була не надто привітною, проте він намагався деякий час.
– А потім?
– А потім він вирішив катувати мене.
Ніна стисла кулаки.
– Я розвішу його нутрощі, як святкові гірлянди.
Інеж розреготалася й поклала голову Ніні на плече.
– Я ціную твою думку. Справді. Але цей борг мушу сплатити сама. – Вона помовчала. – Найгіршим був страх. Після Льодового Двору я майже повірила, що вища за страх.
Ніна поклала підборіддя на шовковисте волосся Інеж.
– Зоя часто казала, що страх – це фенікс. Ти можеш тисячу разів дивитися, як він палає, а він усе одно повертатиметься. – Жага парем здавалася такою ж.
Перед ними з’явився Матаяс.
– Скоро нам слід іти. До світанку залишилося трохи понад годину.
– У що це ти вбраний? – запитала Ніна, втупившись поглядом у шапку з помпоном і плетену червону камізельку, яку Матаяс натягнув на свій одяг.
– Каз забезпечив документами на випадок, якщо нас зупинять у равканському кварталі. Ми Свен і Катрін Альфссон. Фієрданські дезертири, що шукають притулку в Равканському посольстві.
Це мало сенс. Якщо їх зупинять, Матаясові жодним чином не вдасться видати себе за равканця, а ось Ніна легко могла впоратися з роллю фієрданки.
– А ми одружені, Матаясе? – поцікавилася вона, кліпаючи віями.
Він звірився з документами й насупився.
– Гадаю, ми брат і сестра.
Неквапливою ходою наблизився Джаспер, тручи заспані очі.
– Це взагалі не гидко.
Ніна люто зиркнула.
– Чому ти зробив нас братом і сестрою, Бреккере?
Каз не підвів очей від документа, що вивчав.
– Тому що Шпехтові було легше підробити папери таким чином. Однакові імена батьків і місце народження, і він постарався якнайшвидше задовольнити ваші благородні пориви.
– Ми взагалі не схожі.
– Ви обидва високі, – підказала Інеж.
– І жоден із нас не має зябер, – додала Ніна. – Це ще не означає, що ми скидаємося на родичів.
– Тоді перекрої його, – холодно озвався Каз.
Виклик у його очах був очевидним. Отже, він знав, що вона зіткнулася з труднощами. Звичайно, знав. Нечисторукий ніколи не проґавлював хитрощів.
– Не хочу, щоб мене кроїли, – втрутився Матаяс. Ніна не сумнівалася, що так і було, проте підозрювала, що він заразом намагався полестити її самолюбству.
– З вами все буде гаразд, – запевнив Джаспер, послаблюючи напругу. – Просто зведіть до мінімуму кількість млосних поглядів і намагайтеся не мацати одне одного на людях. – Якби ж їй так пощастило!
– Ось, – сказав Матаяс, простягаючи їй біляву перуку, яку Ніна надягала для роботи зі Смеетом, і стіс одягу.
– Краще, щоб він виявився мого розміру, – похмуро попередила Ніна. Їй захотілося роздягнутися просто посеред гробниці, але дівчина подумала, що Матаяс може впасти від такої цілковитої недоречності. Вона схопила ліхтар і промаршувала до однієї з бічних катакомб, щоб перевдягнутися. Дзеркала Ніна не мала, але відчувала, що сукня була кричущим несмаком, а для невеличкої плетеної камізельки їй забракло слів. Коли вона вийшла з проходу, Джаспер склався навпіл від реготу, Казові брови злетіли вгору, і навіть в Інеж вигнулися губи.
– Святі, – розчаровано озвалася Ніна. – Наскільки все погано?
Інеж відкашлялася.
– Ти здаєшся трохи...
– Чарівною, – втрутився Матаяс.
Ніна вже готова була огризнутися, що не надто цінує його сарказм, аж раптом помітила Матаясів вираз обличчя. Він мав такий вигляд, наче хтось щойно дав йому тубу, повну цуциків.
– Ти могла би бути дівою першого дня Роеннінґзджела.
– Що таке Роеннінґзджел? – запитав Кувей.
– Якийсь фестиваль, – відповіла Ніна. – Точно не пригадую. Але я впевнена, що в програмі там поїдання якомога більшої кількості оленини. Ходімо, ти, великий незграбо... І я ж наче твоя сестра, припини на мене так дивитися.
– Як так?
– Наче я зроблена з морозива.
– Не люблю морозиво.
– Матаясе, – промовила Ніна, – я не певна, що ми можемо і далі проводити час разом. – Проте вона не змогла приховати задоволення в голосі. Вочевидь, Ніна збиралася запастися плетеними речами.

Щойно забравшись із Чорного Серпанку, вони попливли каналами на північний захід, ковзаючи водами в човнах, що прямували на ранкові базари неподалік від Ратуші. Равканське посольство, запхане до широкого вигину каналу, розташовувалося на краю сектора посольств і затильним боком виходило на широку жваву вулицю. Колись тут було болото, але будівельник, що збирався використати цю місцину для великого готелю й навчального плацу, засипав його і виклав бруківкою. Гроші в чоловіка закінчилися ще до того, як розпочалося будівництво. Тепер це місце стало домівкою для багатолюдного ринку, де візки та дерев’яні ятки з’являлися щоранку, а щовечора, коли міська варта виходила на патрулювання, зникали. Саме сюди приходили біженці й відвідувачі, нові емігранти та старі експатріанти в пошуках знайомих облич і клієнтури. У кількох кав’ярнях неподалік подавали пельмені та солоного оселедця, а за столиками на вулиці сиділи літні чоловіки, сьорбали квас і читали свої равканські газети, застарілі ще минулого тижня.
Коли життя вперше викинуло Ніну до берегів Кеттердама, вона планувала знайти притулок у посольстві, але потім злякалася, що її відішлють додому, де дівчина й мала перебувати і служити в Другій армії. Як вона мала пояснити, що не може повернутися до Равки, поки не звільнить фієрданця‑дрюскелле, якого допомогла ув’язнити своїми брехливими звинуваченнями? Після цього Ніна рідко навідувалася до Малої Равки. Занадто боляче було прогулюватися цими вуличками, що так нагадували домівку і водночас були на неї зовсім не схожими.
Утім, коли вона помітила золотого двоголового орла Ланцова, який ширяв на блакитному тлі, її серце загупало, наче кінь, що перестрибує перешкоду. Базар нагадав їй Ос Керво, галасливе місто, що до об’єднання було столицею Західної Равки – вишиті шалі та блискучі самовари, аромат щойно приготованого на шампурах ягняти, плетені вовняні шапки й потерті олов’яні ікони, що сяяли в променях ранкового сонця. Якщо не зважати на вузькі керчинські будинки із гострими дахами, Ніна майже могла уявити, що повернулася додому. Небезпечна ілюзія. На цих вулицях безпеки не існувало.
Поки вони з Матаясом минали яточників і крамарів, Ніна сумувала за домівкою, проте щось невеличке й ганебне всередині відчувало огиду до того, яким старомодним усе тут здавалося. Навіть люди в тісному традиційному равканському вбранні видавалися якимись пережитками минулого, недоладними персонажами, що врятувалися зі сторінок народних казок. Невже рік, проведений у Кеттердамі, зробив із нею таке? Якимось чином змінив її погляд на людей і костюми? Ніні не хотілося вірити в це.
Виринувши з думок, дівчина збагнула, що вони з Матаясом привертають деякі надто ворожі погляди. Безсумнівно, равканці ставилися до фієрданців із неабиякою упередженістю, але тут річ була в чомусь іншому. Ніна глипнула вгору, на Матаяса, й зітхнула. Він мав занепокоєний вираз обличчя, стурбоване, воно жахало. Те, що поставою фієрданець скидався на танк, який вони вкрали з Льодового Двору, теж не надто допомагало.
– Матаясе, – пробурмотіла Серцетлумачниця фієрданською, підштовхуючи ліктем його руку, як вона сподівалася, дружнім, сестринським чином, – тобі обов’язково так похмуро на все вирячуватися?
– Я не похмурий.
– Ми – фієрданці в равканському секторі. Ми вже й так вирізняємося. Нумо не давати всім зайвого приводу думати, наче ти збираєшся взяти ринок в облогу. Нам потрібно впоратися зі своїм завданням, не привертаючи небажаної уваги. Вважай себе шпигуном.
Він іще гірше насупився.
– Така робота не гідна чесного солдата.
– Тоді вдай, наче ти актор. – Він видав гидливий звук. – Ти колись бував у театрі?
– У Дієрнгольмі щосезону йдуть вистави.
– Дозволь мені вгадати: урочисті п’єси, що тривають кілька годин і розповідають епічні легенди про героїв минулого?
– Правду кажучи, вони дуже цікаві. Але я ніколи не бачив актора, що знав би, як правильно тримати меча.
Ніна фиркнула від сміху.
– Що? – спантеличено запитав Матаяс.
– Нічого. Справді. Нічого. – Вона навчить Матаяса двозначним натякам якось іншим разом. А може, не навчить. Він значно кумедніший, коли нічого не помічає.
– Що це таке? – поцікавився він, махаючи рукою на ковдру одного з продавців. На ній охайними рядками вишикувалося щось схоже на палички й уламки каміння.
– Кістки, – пояснила дівчина. – Пальці, гомілки, хребці, відламані шматочки зап’ясть. Кістки Святих. Для захисту.
Матаяс відсахнувся.
– Равканці тягають за собою людські кістки?
– Ви розмовляєте з деревами. Це ідолопоклонство.
– Вони і справді належали Святим?
Ніна здвигнула плечима.
– Це підібрані на кладовищах і полях битви кістки. У Равці таких чимало. Якщо людям хочеться вірити, що вони носять лікоть Сант‑Еґмонда чи мізинець ноги Санта‑Аліни...
– Та хай там як, але хто вирішив, що Аліна Старкова – Свята? – сварливо запитав Матаяс. – Вона була могутня гришниця. Це не одне й те саме.
– Ти впевнений? – перепитала Ніна, відчуваючи, як до неї повертається самовладання. Одна річ – думати, що равканські звичаї здаються застарілими, і геть інша – дозволяти Матаясові сумніватися щодо них. – Я вже бачила Льодовий Двір на власні очі, Матаясе. У що легше повірити: що це місце створив бог чи Гриша, чийого дару не розуміє ваш народ?
– Це зовсім інше.
– Аліна Старкова була нашого віку, коли її закатували. Вона була проста дівчина і віддала своє життя, щоб урятувати Равку і знищити Тіньову Зморшку. У твоїй країні є люди, які теж поклоняються їй як Святій.
Матаяс насупився.
– Це не...
– Якщо ти скажеш «неприродно», я тебе вдарю щосили.
– Ти справді можеш це вчинити?
– Я точно можу спробувати. – Вона була несправедливою. Равка була її домом, але залишалася для Матаяса ворожою територією. Може, йому вдалося знайти спосіб прийняти її, але, щоб попросити його прийняти цілий народ із його культурою, знадобиться значно більше попрацювати. – Можливо, мені варто було піти сюди самій. Можеш почекати біля човна.
Фієрданець закляк.
– Авжеж, ні. Ти й гадки не маєш, що може на тебе чекати. Можливо, шуанці вже дісталися до твоїх друзів.
Ніна не хотіла про це думати.
– Тоді тобі потрібно заспокоїтися і спробувати прибрати привітного вигляду.
Матаяс стряхнув руками й розслабив м’язи обличчя.
– Привітного, а не сонного. Просто... уяви, що всі, кого ти зустрічаєш, – кошенята, яких ти намагаєшся не налякати.
Хлопець здавався глибоко ображеним.
– Тварини мене люблять.
– Гаразд. Уяви, що вони немовлята. Сором’язливі немовлята, які впісяються, якщо ти не будеш чарівним.
– Дуже добре, я спробую.
Коли вони наблизилися до наступної ятки, літня жінка, що обслуговувала її, звела на Матаяса підозріливий погляд. Ніна підбадьорливо кивнула йому.
Фієрданець широко всміхнувся і співуче проревів:
– Привіт, маленька подруго!
Жінка з настороженої перетворилася на спантеличену. Ніна вважала це прогресом.
– І як у вас сьогодні справи? – ввічливо поцікавився Матаяс.
– Перепрошую? – не зрозуміла жінка.
– Нічого, – пояснила Ніна равканською. – Він казав, які чарівні равканські жінки у віці.
Жінка вишкірилася в усмішці, якій бракувало зубів, і зміряла Матаяса згори вниз оцінювальним поглядом.
– Фієрданці завжди були моєю пристрастю. Запитай його, чи він не хоче погратися в принцесу і варвара, – зареготала вона.
– Що вона сказала? – перепитав Матаяс.
Ніна закашлялася й потягла його за руку геть.
– Вона сказала, що ти дуже приємний парубок і прикраса фієрданської раси. Ух, дивися, млинці! Я цілу вічність не їла пристойних млинців.
– Це слово, яке вона сказала: «бабінк», – зауважив він, – ти називала мене так раніше. Що воно означає?
Ніна зосередила увагу на стосі тоненьких, мов папір, налисників із маслом.
– Це означає «солодкий пиріжок».
– Ніно...
– «Варвар».
– Я просто запитав, не треба прозиватися.
– Ні, «бабінк» означає варвар. – Матаясів погляд смикнувся назад до літньої жінки, обличчя знову затягнув похмурий вираз. Ніна схопила його за руку. Це скидалося на намагання втримати брилу. – Вона не ображала тебе, присягаюся.
– Варвар – це не образа? – перепитав він гучніше.
– Ні. Гаразд, так. Але не в цьому контексті. Вона хотіла знати, чи не хочеш ти погратися в принцесу і варвара.
– Це така гра?
– Не зовсім.
– Тоді що це?
Ніна не могла повірити, що насправді збирається спробувати пояснити, що це. Коли вони рушили далі вулицею, вона озвалася:
– У Равці є кілька популярних історій про, гм, хороброго фієрданського воїна...
– Справді? – не повірив Матаяс. – Він герой?
– Можна й так сказати. Він викрадає равканську принцесу...
– Такого б ніколи не сталося.
– В історії сталося, і, – Ніна відкашлялася, – вони проводять багато часу, знайомлячись одне з одним. У його печері.
– Він живе в печері?
– Це дуже гарна печера. Хутра. Прикрашені коштовностями кубки. Медовуха.
– Ах, – схвально відгукнувся хлопець, – скарбниця, яку Ансґара Могутнього. Вони стають союзниками, правда?
Ніна взяла з іншої ятки пару вишитих рукавичок.
– Вони тобі подобаються? Може, переконаємо Каза надіти щось із квіточками? Це освіжить його вигляд.
– І чим закінчується історія? Вони б’ються в битвах?
Ніна кинула рукавички назад на купу, втративши надію.
– Вони знайомляться одне з одним інтимно.
У Матаяса відвисла щелепа.
– У печері?
– Розумієш, він дуже розсудливий, дуже мужній, – поспіхом додала Ніна. – Але закохується в равканську принцесу, і це дозволяє їй виховати його...
– Виховати його?
– Так, але аж у третій книжці.
– Їх три?
– Матаясе, хочеш сісти?
– Ця культура огидна. Сама думка про те, що равканка може виховати фієрданця...
– Заспокойся, Матаясе.
– Напевно, я напишу історію про ненаситних равканок, які полюбляють напиватися, скидати одяг і виносити непристойні пропозиції нещасним фієрданцям.
– Оце вже схоже на вечірку. – Матаяс похитав головою, проте Ніна помітила, як посмішка розтягла його губи. Вона вирішила скористатися перевагою. – Ми можемо якось пограти, – пробурмотіла вона так тихо, щоб не почув ніхто навколо.
– Швидше за все, не можемо.
– Якось раз він купає її.
Матаяс уповільнив ходу.
– Для чого йому?..
– Вона зв’язана, тож йому доводиться.
– Помовч.
– Уже наказуєш мені. Дуже по‑варварськи з твого боку. Або ми можемо заплутати все. Я буду варваром, а ти – принцесою. Але тобі доведеться значно більше зітхати, тремтіти й кусати свою губу.
– А як щодо того, щоб укусити твою губу?
– Тепер ти вже доганяєш, Гелваре.
– Ти намагаєшся відтягти мою увагу.
– Намагаюся. І це працює. Ти вже два квартали не вирячуєшся ні на кого. І, диви‑но, ми прийшли.
– Що тепер? – поцікавився хлопець, роздивляючись натовп.
Вони прийшли до якогось занепалого на вигляд шинку. Перед ним стояв чоловік із візком і продавав звичні ікони й невеличкі статуетки Санта‑Аліни в новому образі: Аліна здійняла кулак і тримає в руці гвинтівку, а під її черевиками – розчавлені тіла крилатих волькр. На постаменті статуетки було написано «Ребе два Волькшія» – «Донька Народу».
– Чи можу я вам допомогти? – поцікавився чоловік равканською.
– Доброго здоров’я молодому Королю Ніколаї, – теж равканською відізвалася Ніна. – Нехай буде тривалим його царювання.
– Із легким серцем, – відповів чоловік.
– І міцним кулаком, – додала Ніна, завершуючи пароль.
Яточник озирнувся через плече.
– Коли зайдете, сідайте за другий столик ліворуч. Якщо хочете, замовте щось. Незабаром до вас хтось підійде.
У шинку після яскравості ринкової площі було темно і прохолодно, тож Ніні довелося покліпати, щоби розрізнити інтер’єр. Підлога була вкрита тирсою, а за кількома невеличкими столами зібралися люди, ведучи розмови за кухлем квасу й тарелем оселедцю.
Ніна з Матаясом сіли за порожній столик.
Позаду них гупнули двері шинку. Тієї ж миті всі відвідувачі відсунулися від столів, поперевертавши стільці на підлогу, і націлили на гостей зброю. Пастка.
Не задумавшись ані на мить, Ніна з Матаясом скочили на ноги і стали спиною до спини, готові до бою, – Матаяс зі зведеним пістолем, а Ніна підвівши руки.
Із затильної частини шинку з’явилася дівчина в каптурі та з піднятим комірцем, що затулив мало не все обличчя.
– Заспокойтеся, – сказала вона, зблиснувши в тьмяному світлі золотистими очима. – Немає причин для бійки.
– Тоді для чого вся ця зброя? – запитала Ніна, затягуючи час.
Дівчина підвела руку, і Ніна відчула, як поволі сповільнюється її пульс.
– Вона Серцетлумачниця! – крикнула Ніна.
Матаяс витяг щось із кишені. Ніна почула клацання і свист, а вже за мить повітря сповнилося темно‑червоним маревом. Невже Вілан зробив для Матаяса сутінкову бомбу? Цією технікою користувалися дрюскелле, щоб вистежити Серцетлумачників Гриші. Під прикриттям марева Ніна зігнула пальці, сподіваючись, що сила відгукнеться. Від тіл, що їх оточували, вона не відчула нічого – ані життя, ані поруху.
Але на краєчку своєї свідомості Ніна щось помітила, якесь геть інше усвідомлення, холодну западину глибокого озера, підбадьорливе потрясіння, яке, схоже, розбудило її клітини. Відчуття було знайоме: вона відчула щось схоже, коли вбила вартового в ніч викрадення Еліс, але це було значно сильніше. Воно мало форму й текстуру.
Дівчина дозволила собі зануритися в холод, наосліп жадібно потягнутися до відчуття неспання та простягнула руки не лише завченим, але й інстинктивним рухом.
Вікна шинку вибухнули досередини градом друзок. У повітря вистрілили уламки кісток і, мов шрапнель, зрешетили озброєних чоловіків. «Мощі з візка продавця», – спалахнуло в Ніниній свідомості розуміння. Якимось чином вона контролювала кістки.
– У них є посилювачі! – крикнув один із чоловіків.
– Стріляй!
Ніна приготувалася до удару куль, але вже наступної миті відчула, як земля втекла з‑під ніг. Однієї миті вона стояла на підлозі шинку, а наступної – її спина гупнулася об балку в даху, а вона сама дивилася на тирсу далеко внизу. Навколо неї в повітрі висіли чоловіки, що напали на них із Матаясом, теж пришпилені до стелі.
Юна жінка стояла у дверях кухні, її чорне волосся в тьмяному світлі сяяло майже синім.
– Зоє? – видихнула Ніна, витріщившись униз і намагаючись віддихатися.
Зоя ступила крок до світла: видіння в сапфірових шовках із рясно вишитими завитками срібла манжетами. Очі з густими віями широко розплющилися.
– Ніно? – Її увага на мить здригнулася, і всі пролетіли в повітрі кілька десятків сантиметрів, перш ніж Зоя сплеснула руками, і всі знову гупнулися в балки.
Зоя зачудовано витріщалася вгору, на Ніну.
– Ти жива, – сказала вона. Її погляд ковзнув до Матаяса, що смикався, наче найбільший і найрозлюченіший метелик, коли‑небудь пришпилений до сторінки. – І маєш нового друга.

14. Вілан

ілан не бував на такому величезному, оснащеному трапом човні, відколи півроку тому намагався покинути місто, і зараз було важко не згадувати ту катастрофу, особливо зважаючи на свіжі думки про батька, що напосіли в голові. Утім, цей човен значно відрізнявся від того, на який він намагався потрапити тієї ночі. Це судно з трапом двічі на день пропливало ринковим маршрутом. Причалювало воно, вщент переповнене овочами, худобою – усім, що привозили до розкиданих містом ринкових площ фермери. У дитинстві Вілан вважав, що все походить із Кеттердама, проте незабаром дізнався, що, хоча в місті було майже все, виготовляли тут мало що. Екзотичні товари – манго, пітайю, невеличкі запашні ананаси – місто отримувало з Південних колоній. Щодо звичніших товарів розрахунок був на ферми, що оточували місто.
Джаспер із Віланом заскочили до закордонного човна, забитого іммігрантами, які щойно з’явилися з Кеттердамської гавані, та робітниками, що шукали місце на фермі замість роботи на виробництві, пропонованої в місті. На жаль, вони зійшли на борт досить далеко на південь, і всі місця для сидіння вже були зайняті. Схоже, Джаспера це неабияк засмутило.
– Чому ми не можемо сісти на Белендтський рейс? – жалівся стрілець усього годину тому. – Він пропливає повз Олендаал. На човнах, що обслуговують ринковий маршрут, брудно й ніколи нема де сісти.
– Тому що на Белендтському рейсі ви двоє вирізнятиметесь. Тут, у Кеттердамі, на вас немає причин дивитися, якщо Джаспер не вбереться у якийсь свій яскравий картатий костюм. Але назвіть мені хоч одну підхожу причину, крім роботи на фермі, чому шуанець і новоземець тинятимуться селом.
Вілан не замислювався, який підозрілий вигляд він може мати за містом зі своїм новим обличчям. Але потайки хлопець відчув полегшення, коли Каз не схотів, щоб вони сідали на Белендтський рейс. Можливо, той човен комфортніший, але для днини, коли він урешті побачить, де спочиває його матір, спогадів було забагато.
– Джаспере, – сказав Бреккер, – тримай зброю захованою, а очі розплющеними. Ван Ек мусить мати людей, які спостерігають за всіма головними транспортними вузлами, а в нас немає часу, щоб підробити Віланові посвідчення особи. Я роздобуду речовини, що викликають корозію, на одній верфі в Імпер’юмі. Ваш найголовніший пріоритет – знайти кар’єр і дістати другий мінерал, потрібний для золотовмісної кислоти. До Святої Гільди підете, тільки якщо залишиться час.
Вілан відчув, як задерлося підборіддя, і його охопив знайомий вир упертого відчуття.
– Мені потрібно це зробити. Я ніколи не був у матері на могилі, тож не покину Керч, не попрощавшись.
– Повір мені, тебе це непокоїть більше, ніж її.
– Як ти можеш так казати? Невже ти взагалі не пам’ятаєш своїх матір і батька?
– Моя мати – Кеттердам. Вона народила мене в гавані. А мій батько – прибуток. Я щодня віддаю йому шану. Поверніться до сутінок або не повертайтеся взагалі. Обидва. Мені потрібна команда, а не сентиментальні шмаркачі. – Каз простягнув Віланові гроші на поїздку. – Переконайся, що квитки купуватимеш ти. Мені не потрібно, щоб Джаспер відлучався покрутити «Мейкерове колесо».
– Наша пісня гарна й нова, – пробурмотів стрілець.
– То вивчи новий приспів.
Джаспер лише похитав головою, але Вілан знав, що Казові колючки й досі завдають йому болю. Наразі молодший Ван Ек дивився на стрільця, який обіперся на бильце, заплющив очі й повернувся в профіль до слабкого весняного сонечка.
– Тобі не здається, що нам слід бути обачнішими? – поцікавився Вілан, заховавши обличчя в комір свого пальта. Коли хлопці сідали до човна, їм ледве вдалося заховатися від двох вартових міської варти.
– Ми вже за містом. Розслабся.
Вілан озирнувся через плече.
– Гадаю, вони можуть обшукати човен.
Джаспер розплющив одне око і сказав:
– І затримати всі перевезення? Ван Ек уже й так зчинив проблем у гаванях. Якщо він влаштує траповим човнам затор, здійметься заколот.
– Чому?
– Озирнися. Фермерам потрібна робоча сила. Заводам потрібні робітники. Керч не миритиметься зі ще більшими незручностями заради сина якогось багатія, особливо якщо йдеться про гроші, які можна заробити.
Вілан спробував розслабитися й розстібнув грубо сплетене пальто, що десь роздобув йому Бреккер.
– Хай там як, де він бере весь цей одяг і форму? Невже в Каза десь є величезна шафа?
– Ходи сюди.
Вілан несміливо наблизився до нього боком. Джаспер схопив його за комірець і крутонув, так смикнувши, що крамарик зміг обернутися й роздивитися пришпилену до тканини синю стрічку.
– Так актори позначають свої костюми, – пояснив Джаспер. – Цей належав... Йозефу Кіккерту. Ох, він непогано грає. Я бачив його у «Викраденні нареченої Безумцем».
– Костюми?
Джаспер поправив хлопчиків комірець і, роблячи це, торкнувся пальцями Віланової потилиці.
– Ага. Кілька років тому Каз прорубав таємний прохід до гардеробних кімнат в опері Штадлід. Там він бере чимало з того, що йому потрібно, і складає решту. Вважає, що його ніколи не впіймають в облаві, якщо він буде у фальшивій формі міської ради чи лівреї якогось будинку.
Вілан гадав, що це має сенс. Він трохи поспостерігав, як відбивається у воді сонячне світло, а потім зосередив погляд на бильці та промовив:
– Дякую, що поїхав сьогодні зі мною.
– Каз не дозволив би тобі піти самому. До того ж я твій боржник. Ти пішов зі мною на зустріч із батьком до університету і втрутився, коли він став занадто допитливим.
– Не люблю брехати.
Джаспер розвернувся, умостив лікті на бильці та втупився поглядом у трав’янисті схили, що збігали до каналу.
– Тоді чому ти до цього вдався?
Насправді Вілан і сам не знав, чому вигадав божевільну історію про те, як підбурив Джаспера на невдалу інвестицію. Розтуливши рота, він навіть точно не уявляв, про що говоритиме. Просто не міг змиритися й дивитися на Джаспера – упевненого, усміхненого Джаспера, який мав дуже розгублений вигляд, чи на Кольма Фахея, у погляді якого жахливо змішалися надія та страх, коли той чекав на відповідь від свого сина. Це занадто чітко нагадало Віланові, як дивився на нього його власний батько, коли ще вірив, що сина можна зцілити чи вилікувати. Йому не хотілося бачити, як у погляді Джасперового батька турбота зміниться роздратуванням, а потім гнівом.
Вілан здвигнув плечима.
– Я починаю звикати тебе рятувати. Задля тренування.
Джаспер так грубо розреготався, що Вілан знову несамовито озирнувся через страх привернути увагу.
Проте стрільцеві веселощі тривали недовго. Він посовався біля билець, пошкріб рукою потилицю, пошарпав криси свого капелюха. Він завжди рухався, наче цибата деталь годинникового механізму, що нею керує якась невидима сила. Ось тільки годинники – прості механізми, а щодо того, як функціонує Джаспер, Вілан міг тільки здогадуватися.
Урешті‑решт стрілець озвався.
– Мені слід було навідатися до нього сьогодні.
Вілан здогадався, що мова про Кольма.
– А чому ти не пішов?
– І гадки не мав, що йому сказати.
– Про правду не йдеться?
– Скажімо, я краще б її уникав.
Вілан знову перевів погляд на воду. Раніше він вважав Джаспера безстрашним, проте бути хоробрим ще не означає не знати страху.
– Ти не зможеш завжди від цього тікати.
– Не віриш у мене?
Повз них промайнуло чергове фермерське обійстя, трохи більше за білий обрис у ранковій імлі, на полі перед ним пунктиром ламаних сузір’їв здіймалися лілії та тюльпани. Можливо, Джасперові й надалі вдасться тікати. Якщо поруч буде Каз із дивовижними перемогами, Джаспер, мабуть, зможе завжди лишатися на крок попереду.
– Шкода, що я не принесу їй квітів, – сказав Вілан.– Хоч якихось.
– Ми можемо назбирати дорогою, – запропонував стрілець, і хлопчик зрозумів, що той обома руками хапається за можливість змінити тему розмови. – Ти добре її пам’ятаєш?
Вілан похитав головою.
– Пам’ятаю її кучері. Вони були найгарнішого кольору червоного золота.
– Так само, як твої, – зауважив Джаспер. – Раніше.
Вілан відчув, як його щоки без будь‑якої причини залилися рожевою фарбою. Зрештою, Джаспер лише констатував факт.
Хлопчик прокашлявся.
– Вона любила мистецтво й музику. Здається, я пам’ятаю, як сиджу з нею на стільчику для фортепіано. Але це могла бути нянька. – Вілан здвигнув плечима. – Одного дня вона захворіла, поїхала за місто, щоб вилікувати легені, і більше не повернулася.
– А як щодо похорону?
– Батько сказав, що її поховали в шпиталі. Та й по всьому. Ми просто припинили розмовляти про неї. Він казав, що немає сенсу зупинятися на минулому. Не знаю. Гадаю, він по‑справжньому кохав її. Вони завжди сварилися, часом через мене, але я пам’ятаю також, що й багато сміялися.
– Мені складно уявити, як твій батько сміється чи хоча б посміхається. Якщо тільки він не потирає руки й не гиготить над купою золота.
– Він не такий лихий.
– Він намагався вбити тебе.
– Ні, він лише зруйнував наш корабель. А моє вбивство стало б додатковою вигодою. – Звичайно, правда була не зовсім такою. Джаспер був не єдиний, хто намагався триматися на крок попереду від своїх демонів.
– Ох, тоді геть‑чисто твоя правда, – погодився стрілець. – Узагалі не лихий. Я переконаний, що він також мав поважну причину, щоб не дозволяти тобі побиватися за матір’ю.
Вілан посмикав нитку, що стирчала з рукава пальта.
– У цьому не лише його провина. Батько більшість часу здавався сумним. І наче перебував десь далеко. Приблизно в цей самий час він дізнався, що я не...
– Скільки тобі було?
– Мабуть, вісім. Мені вдавалося по‑справжньому непогано це приховувати.
– Як?
Легка посмішка з’явилася на Віланових устах.
– Він часто читав мені, або я просив почитати няньок і запам’ятовував усе почуте. Я навіть знав, де зупинитися й перегорнути сторінку.
– Як багато ти міг запам’ятати в такий спосіб?
– Чимало. Я наче клав у голові слова на музику, як у піснях. Я стверджував, що не можу прочитати чийсь почерк і давав їм читати слова вголос, складати їх у мелодію. А її я міг утримати в пам’яті, допоки не знадобиться.
– Не думаю, що цим можна було б скористатися, щоб рахувати карти.
– Напевно. Але я й не збираюся.
– Розтринькуєш таланти.
– Хто б говорив!
Джаспер розлючено зиркнув на нього.
– Нумо насолоджуватися краєвидами.
Утім, дивитися не дуже було на що. Вілан збагнув, яким стомленим почувається. Він не звик до такого життя в постійному стразу, до руху від однієї миті неприємностей до іншої.
Хлопчик подумав, чи не розповісти Джасперові, як усе почалося. Чи відчує він полегшення, звіривши всю ту ганебну історію? Можливо. Проте якась Віланова частина хотіла, щоб Джаспер, та й усі інші вірили, наче він покинув батьків будинок, вирішивши оселитися в Бочці, що він сам обрав таке життя.
Поки Вілан старшав, Ян Ван Ек щоразу чіткіше давав зрозуміти, що синові не місце в його маєтку, особливо коли він побереться з Еліс. Але, схоже, чоловік не знав, як йому вчинити з хлопчиком. Батько став розповідати про свого сина, і кожна його репліка була страшнішою за попередню.
«Я не можу відіслати тебе до семінарії, бо ти не вмієш читати».
«Я не можу нікуди тебе влаштувати – ану всім стане відомо про твою неповноцінність».
«Ти наче їжа, що занадто швидко псується. Я навіть не можу запхати тебе кудись на полицю – одразу засмердить».
Потім, півроку тому, Віланів батько викликав хлопчика до свого кабінету.
– Я виклопотав для тебе місце в музичній школі в Белендті. Особистого секретаря вже найняли, він зустріне тебе вже там і поратиметься коло всіх листів та інших речей, на які ти не здатен. Я викидаю час і гроші на вітер, але, коли йдеться про тебе, мушу пристати на єдиний можливий варіант.
– Надовго? – запитав Вілан.
Батько здвигнув плечима.
– Поки люди не забудуть, що я мав сина. Ох, не дивися на мене з таким ображеним виразом, Вілане. Я чесний, а не жорстокий. Для нас обох так буде краще. Ти вбережешся від нездійсненного завдання намагатися грати роль крамарського сина, а я врятуюся від ніякового споглядання за твоїми спробами.
«Я не поводжуся з тобою грубіше, ніж поводитиметься світ». Це був батьків приспів. Хто іще був би з ним такий чесний? Хто ще любив його так, щоб розповісти правду? Вілан мав щасливі спогади про батька, який читає йому історії – похмурі легенди про ліси, повні відьом, і ріки, що розмовляють. Ян Ван Ек щосили намагався піклуватися про сина, і, якщо йому це не вдалося, провина лежала на Віланові. Можливо, батькові слова звучали грубо, але він захищав не лише себе і Ван Екову імперію – він захищав також і Вілана.
Та й усе, що він казав, завжди мало сенс. Віланові не можна було довіряти статки, адже його занадто просто можна ошукати. Віланові не можна було йти до університету, оскільки там він стане мішенню для кепкувань. «Для нас обох так буде краще». Батьків гнів був неприємним, але Віланові не давала спокою саме його логічність, раціональний незаперечний голос, що лунав у хлопчиковій голові, щойно він думав спробувати щось нове чи знову повчитися читати.
Боляче було, що його відсилають геть, але Вілан не полишав надій. Життя в Белендті здавалося йому чимось чарівним. Він мало знав про нього, крім того, що це друге найстаріше місто в Керчу, розташоване на берегах Сонної ріки. Але він опиниться далеко від батькових друзів і ділових партнерів. Ван Ек – досить розповсюджене прізвище, і так далеко від Кеттердама те, що ти Ван Ек, ще не означало, що ти один із тих Ван Еків.
Батько простягнув йому запечатаний конверт і тонкий стосик крюґе, що їх мало вистачити на подорож.
– Там документи про твоє зарахування й достатньо грошей, щоб ти міг дістатися до Белендта. Коли будеш там, нехай секретар зустрінеться з університетським скарбником. На твоє ім’я відкрито рахунок. Я також найняв компаньйонів, які супроводжуватимуть тебе на траповому човні.
Від приниження Віланові щоки залилися червоним.
– Я можу сам дістатися до Белендта.
– Ти ніколи не подорожував самотою за межами Кеттердама, а тепер не час починати. Міґґсон і Пріор мають для мене придивитися за деякими справами в Белендті. Вони супроводжуватимуть тебе туди й переконаються, що ти вдало влаштувався. Зрозумів?
Вілан зрозумів. Він сам був неспроможний навіть сісти на човен за межами міста.
Але в Белендті все буде інакше. Хлопчик спакував невеличку валізу зі змінним одягом і кількома дрібничками, що знадобляться йому, перш ніж до школи привезуть його скрині, а ще свої улюблені аркуші з нотами. Якби він міг читати листи так само добре, як партитуру, у нього б узагалі не було проблем. Коли батько припинив йому читати, музика дала малому нові історії, які розгорталися під пальцями і які він сам міг записати кожною зіграною нотою. Вілан запхав флейту до наплічника – що, як у дорозі йому заманеться зіграти.
З Еліс хлопчик попрощався коротко й незграбно. Вона мила дівчина, але в цьому й полягала вся проблема: Еліс була лише на кілька років старша за Вілана. Він не розумів, як батько може, не соромлячись, іти поруч із нею вулицями. Проте Еліс не заперечувала, можливо, тому що поруч із нею його батько ставав тим чоловіком, якого Вілан пам’ятав зі свого дитинства, – добрим, шляхетним, терпеливим.
Навіть тепер Вілан не міг точно пригадати ту мить, коли збагнув, що батько зневірився в ньому. Усе змінювалося повільно. Терпіння Яна Ван Ека зношувалося поступово, наче позолота на грубішому металі, а коли воно зникло, здавалося, наче батько став цілковито іншою людиною, кимось геть не таким славним.
– Я хочу попрощатися й побажати тобі всіляких гараздів, – сказав хлопчик Еліс. Вона сиділа у своїй вітальні, а її тер’єр дрімав біля ніг.
– Ти їдеш? – запитала дівчина, підводячи погляд від свого шиття й помічаючи його валізу. Вона підшивала завіси. Керчинські жінки – навіть заможні – не гаяли час на щось легковажне на кшталт вишивки гладдю чи гарусом. Краще служити Ґхезенові заняттями, що принесуть господарству зиск.
– Я вирушаю до музичної школи в Белендті.
– Ох, як добре! – вигукнула Еліс. – Я так сумую за селом! Тобі дуже сподобається свіже повітря, і ти неодмінно матимеш чудових друзів. – Вона відклала голку й поцілувала його в обидві щоки. – Ти повертатимешся сюди на канікули?
– Напевно, – сказав Вілан, хоча знав, що не повернеться. Його батько хотів, щоб він зник, отже, він зникне.
– Тоді напечемо імбирного печива, – пообіцяла Еліс. – Розповіси мені про всі свої пригоди, а скоро ми матимемо нового друга, з яким можна буде бавитися. – Вона із задоволеною усмішкою поплескала свій живіт.
Віланові знадобилося трохи часу, щоб зрозуміти, що вона має на увазі, а потім він просто стояв там, застібаючи валізу, киваючи головою, механічно всміхаючись, поки Еліс розповідала про їхні плани на канікули. Еліс була вагітна. Саме тому батько відсилав його геть. Ян Ван Ек готувався до іншого спадкоємця, порядного спадкоємця. Вілан перетворився на відпрацьований матеріал. Він зникне з міста і знайде собі заняття деінде. Час минатиме, і ніхто не зведе брову, коли дитину Еліс готуватимуть очолити імперію Ван Ека. «Поки люди не забудуть, що я мав сина». Це була не марна образа.
О восьмій годині з’явилися Міґґсон та Пріор, щоби провести Вілана до човна. Ніхто не прийшов востаннє попрощатися, а коли хлопчик минав батьків кабінет, двері були зачинені. Вілан поборов бажання постукати і благати про дрібку прихильності, наче тер’єр Еліс, коли випрошував ласощі.
Батькові люди були вбрані в чорні костюми, носити які дозволялося крамарям, і дорогою до доків майже не озивалися до Вілана. Вони купили квитки на рейс до Белендта і, щойно опинившись на борту, Міґґсон з головою поринув у читання газети, а Пріор відкинувся на сидінні, насунувши на обличчя капелюха, але не заплющивши повністю повіки. Вілан точно не знав, спить чоловік чи спостерігає за ним, наче якась ящірка із сонними очима.
О цій годині човен був майже порожній. Люди дрімали в задушливих каютах або їли вечерю, яку принесли із собою: рулети із шинки й термоси з кавою балансували в них на колінах.
Вілан не міг заснути, тому вийшов зі спекотної каюти й попрямував до носу човна. Зимове повітря було холодним і тхнуло скотобійнями, розташованими в передмістях. У Вілана щось перевернулося в шлунку, але незабаром вогні розпливлися, і човен опинився на чистому просторі. Хлопчик шкодував, що вони не подорожують удень. Йому хотілося побачити вітряки, що чатували над полями, овець, які паслися на вигонах. Він зітхнув, здригнувся в пальті й поправив лямку наплічника. Йому слід спробувати відпочити. Можливо, вдасться прокинутися раніше й побачити світанок.
Коли він обернувся, позаду стояли Міґґсон та Пріор.
– Вибачте, – сказав Вілан, – я... – І тоді Пріорові руки стиснулися на його шиї.
Вілан хапнув ротом повітря чи принаймні спробував; звук, що він видав, не дуже скидався навіть на хрип. Він учепився в Пріорові зап’ястя, але чоловік мав залізну хватку й тиснув безжально. Він був достатньо великий, щоб Вілан відчув, як трошки піднявся в повітря, коли Пріор притиснув його до бильця.
Обличчя в Пріора було незворушне, майже знуджене, і Вілан зрозумів, що ніколи не дістанеться до школи в Белендті. Він ніколи й не мав туди потрапити. Не було жодного секретаря. Жодного рахунку на його ім’я. Ніхто не чекав, що він приїде. Папери в його кишені, що начебто підтверджували зарахування, могли взагалі бути чистими. Вілан навіть не завдав собі клопоту й не спробував прочитати їх. Він мав зникнути, як і мріяв його батько, який найняв цих людей виконати роботу. Його батько, що читав йому перед сном і приносив солодкий мальвовий чай і стільники з медом, коли Вілан захворів на крупозне запалення легень. «Поки люди не забудуть, що я мав сина». Його батько збирався стерти його з гросбуху, наче помилку в розрахунках, наче витрату, яку можна викреслити. Підсумок неодмінно зійдеться.
Перед очима у Вілана затанцювали чорні цятки. Хлопчикові здалося, наче він чує музику.
– Гей, ви там! Що відбувається?
Схоже, голос пролунав звіддалік. Пріорові лещата дуже повільно розтиснулися. Віланові ноги торкнулися палуби човна.
– Геть нічого, – озвався Міґґсон, повертаючись обличчям до незнайомця. – Ми просто впіймали цього хлопаку, він копирсався в пожитках інших пасажирів.
Вілан задихнувся.
– Може, я... може, я тоді покличу міську варту? У каюті є двійко офіцерів.
– Ми вже попередили капітана, – збрехав Міґґсон. – Передамо його постовим міської варти на наступній зупинці.
– Ну, я радий, що ви, хлопці, такі пильні. – Чоловік повернувся, щоб піти геть.
Човен легенько накренився. Вілан не збирався чекати, що станеться потім. Він щодуху штовхнув Пріора, а потім, перш ніж устиг злякатися, перескочив через борт човна до темного каналу.
Він плив з усією швидкістю, на яку спромігся. У голові досі паморочилося, а горло нещадно боліло. На превеликий подив, хлопчик почув ще один «плюск» і зрозумів, що один із чоловіків пірнув у канал за ним. Якщо Вілан з’явиться десь досі живий, Міґґсон і Пріор, напевно, не отримають свою винагороду.
Він змінив ритм, створюючи якомога менше шуму, і змусив себе думати. Замість того щоб рушити навпростець до стінки каналу, шляхом, про який мріяло змерзле тіло, Вілан пірнув під сусідню торговельну баржу, виплив з іншого боку й поплив уздовж неї, користуючись судном як якорем. Наплічник мертвим вантажем сильно тиснув на плечі, але хлопчик не міг змусити себе покинути його. «Мої речі, – думав він безглуздо, – моя флейта». Не зупинявся, навіть коли дихання стало безладним, а кінцівки почали німіти. Змушував себе плисти вперед, щосили збільшувати відстань між собою й убивцями, найнятими батьком.
Але кінець кінцем Вілан виснажувався, він зрозумів, що більше борсається, ніж пливе. Якщо не дістанеться берега, то потоне. Хлопчик погріб до тіні моста і витягся з каналу, зіщулений, мокрий, тремтячий від крижаного холоду. Щоразу, коли він ковтав, у забитому горлі шкрябало, а від кожного плюскоту ставало страшно, що це Пріор прийшов завершити свою роботу.
Йому потрібно було вигадати якийсь план, але складно було сформулювати повноцінну думку. Вілан перевірив кишені штанів. У нього досі були надійно заховані крюґе, що йому дав батько. Хоча готівка і промокла до нитки, її прекрасно можна було витратити. Але куди Вілан міг піти? Він не мав достатньо грошей, щоб покинути місто, а якщо батько відправить людей на пошуки, його легко буде відстежити. Йому потрібно було податися в якесь безпечне місце, яке батько не подумає оглянути. Кінцівки здавалися налитими свинцем, холод поступився місцем утомі. Вілан боявся, що, якщо заплющить очі, більше ніколи їх не розплющить.
Урешті‑решт він просто пішов. Рушив містом на північ, подалі від скотобоєнь, повз тихі житлові райони, де мешкало менше торговців, потім уперед; вулички ставали покрученішими й тіснішими, аж поки не почало здаватися, що будинки скупчилися над його головою. Попри пізню годину, у кожному вікні та в кожній вітрині світилося. Із жалюгідних кав’ярень лилася музика, а в провулках Вілан помітив тіла, що притискалися одне до одного.
– Хтось тебе намочив, малий? – гукнув із ґанку чоловік, якому бракувало зубів.
– Я можу його добряче намочити! – радісно верескнула якась жінка, обіпершись на сходи.
Він був у Бочці. Вілан ціле життя прожив у Кеттердамі, але ніколи сюди не заходив. Йому ніколи не дозволяли. Йому ніколи не хотілося. Його батько називав це місце «брудним лігвом гріхів та богохульства» й «ганьбою міста». Вілан знав, що це мурашник темних вулиць і прихованих переходів. Тутешні вбиралися в костюми й удавалися до непристойностей, а іноземці юрмилися на широких майданах у пошуках мерзенних вистав, люди набігали сюди та відступали, мов течії. Ідеальне місце для зникнення.
І було таким до тієї днини, коли надійшов перший батьків лист.

Здригнувшись, Вілан збагнув, що Джаспер смикає його за рукав.
– Наша зупинка, крамарику. Хутчіш!
Вілан поквапився за ним назирці. Вони зійшли на берег у порожньому доку поблизу Олендаала і вийшли по набережній до сонної сільської дороги.
Джаспер озирнувся.
– Це місце нагадує мені домівку. Скільки оком не кинь, усюди поля, непорушувана нічим, окрім бджолиного дзижчання, тиша і свіже повітря. – Він здригнувся. – Гидота.
Дорогою стрілець допомагав Віланові назбирати на узбіччях польових квітів. Коли вони дісталися до головної вулиці, він уже мав невеликий пристойний букетик.
– Гадаю, нам потрібно знайти шлях до кар’єру, – припустив Джаспер.
Вілан кашлянув.
– Ні, не потрібно. Зайдемо до універсальної крамниці.
– Але ти казав Бреккерові, що мінерал...
– Він міститься в усіх можливих фарбах та емалях. Я просто хотів запевнити, що маю причину навідатися до Олендаала.
– Вілане Ван Еку, ти збрехав Казові Бреккеру. – Джаспер притис руку до грудей. – І це зійшло тобі з рук! Ти десь цього навчався?
Вілан відчув сміховинне задоволення, аж поки не подумав, що Каз про все дізнається. А тоді з’явилося відчуття, що трохи нагадувало те, коли він уперше спробував бренді та все скінчилося тим, що він виблював усю вечерю собі на черевики.
Універсальну крамничку вони знайшли посередині головної вулиці, а щоб придбати все потрібне, їм знадобилося лише кілька хвилин. Коли вони поверталися, чоловік, який вантажив фургон, помахав їм рукою.
– Чи ви, хлопці, роботу шукаєте? – недовірливо запитав він. – Жоден із вас не здається спроможним пропрацювати цілий день у полі.
– Ви здивуєтеся, – озвався Джаспер, – нас найняли виконати деяку роботу поблизу Святої Гільди.
Вілан нервово чекав, що буде далі, але чоловік лише кивнув.
– Ви ремонтуєте шпиталь?
– Так, – охоче погодився Джаспер.
– Твій друг не з балакучих.
– Шуанець, – пояснив стрілець, здвигаючи плечима.
Літній чоловік у відповідь щось згідно буркнув і додав:
– Застрибуйте всередину. Я їду до кар’єру й можу підвезти вас до воріт. Для чого квіти?
– Там, у Святій Гільді, у нього є пасія.
– Ще та, мабуть, штучка.
– Кажу вам, до жінок у нього поганий смак.
Вілан замислився, чи не виштовхати Джаспера з фургона.
З обох боків ґрунтова дорога межувала із чимось схожим на пшеничні та ячмінні поля, навколо простиралися рівнинні землі, подекуди поцятковані клунями й вітряками. Фургон їхав швидко. «Навіть трохи зашвидко», – подумав Вілан, коли вони підстрибнули на глибокій вибоїні. Він зі свистом вдихнув.
Фермер засміявся.
– Це корисно. Масажує печінку!
Вілан ухопився за бік, шкодуючи, що після всього не виштовхнув Джаспера з фургона й сам не вистрибнув слідом. На щастя, за два кілометри фургон пригальмував перед двома кам’яними стовпами, що позначали довгу під’їзну доріжку.
– Далі я не поїду, – оголосив фермер. – Не хочу мати нічого спільного із цим місцем. Забагато страждань. Часом, коли здіймається правильний вітер, чутно, як вони сміються і кричать.
Хлопці ззирнулися.
– Хочете сказати, там живуть привиди?
– Думаю, що так.
Вони подякували й радо вислизнули на дорогу.
– Коли впораєтеся тут, пройдіть іще кілька кілометрів дорогою, – запропонував водій. – У мене є двійко акрів, які потрібно обробити. П’ять крюґе на день – і спатимете в клуні, а не просто неба.
– Звучить багатообіцяльно, – відгукнувся Джаспер, махаючи, але щойно вони відвернулися, рушаючи дорогою, що вела до церкви, поскаржився:
– Назад ідемо пішки, гадаю, я забив ребро.
Коли водій зник із їхнього поля зору, хлопці поскидали пальта й кашкети, під якими виявилися чорні костюми, що їм завбачливо порадив піддягнути Каз, і поскладали знятий одяг за стовбуром дерева.
– Скажете їм, що вас прислав Корнеліс Смеет, – підказав їм Бреккер. – Що ви перевіряєте для пана Ван Ека, чи доглядають за могилою як слід.
– Чому? – не зрозумів Вілан.
– Бо якщо ви стверджуватимете, що ти – Ван Еків син, вам ніхто не повірить.
Дорогу оточили тополі, а коли хлопці перетнули пагорб, перед їхніми поглядами постала будівля: триповерхова споруда з білого каменю, невисокі граціозні сходи попереду вели до аркоподібних вхідних дверей. Під’їзна доріжка була охайно викладена гравієм і огороджена з обох боків невисоким тисовим живоплотом.
– Хіба це не схоже на церкву? – поцікавився Джаспер.
– Може, колись тут був монастир або школа? – припустив Вілан. Він прислухався, як скрипить під черевиками гравій. – Джаспере, ти добре пам’ятаєш свою матір?
Хлопчик бачив чимало різних усмішок на стрільцевому обличчі, проте та, що розквітла на його обличчі зараз, була новою, повільною й так щільно стиснутою, наче рука з виграшною комбінацією.
– Так, вона навчила мене стріляти. – Ось і все, що він сказав.
Вілан хотів поставити сотню запитань, проте що ближче вони підходили до церкви, то менше він міг сформулювати думку і втримати її в голові. Ліворуч від церкви хлопчик побачив гліцинію, яка щойно розквітла, у весняному повітрі висів насичений солодкий аромат фіолетового цвіту. Трохи далі, за церковним газоном і праворуч, виднілися ковані ворота й паркан, що відгороджував кладовище, у центрі стояла висока кам’яна постать – жіноча, здалося Віланові, ймовірно, Святої Гільди.
– Там, мабуть, цвинтар, – сказав він, міцніше стискаючи квіти. «Що я тут роблю?» Знову це запитання, і раптом виявилося, що він не знає відповіді. Каз мав рацію. Це було по‑дурному сентиментально. Що доброго в тому, щоб побачити могильний камінь із материним іменем на ньому? Він навіть не зможе його прочитати. Але вони вже подолали весь цей шлях.
– Джаспере... – почав Вілан, але тієї самої миті з‑за рогу з’явилася молода жінка в сірому робочому одязі, яка штовхала перед собою наповнену землею тачку.
– Ґуд морґен, – озвалася вона до хлопців. – Чи можу я вам допомогти?
– Доброго ранку, – м’яко відповів Джаспер. – Ми приїхали до вас із бюро Корнеліса Смеета.
Жінка насупилася, і Вілан додав:
– Від імені високоповажного Радника Яна Ван Ека.
Вочевидь, вона не помітила, як затремтів його голос, бо її чоло одразу розгладилося й обличчя осяяла усмішка. Її округлі щоки порожевіли.
– Звичайно. Але, зізнаюся, я здивована. Пан Ван Ек був до нас такий великодушний, хоча ми рідко чули від нього хоч слово. Невже щось негаразд?
– Зовсім ні, – заспокоїв її Вілан.
– Просто нова політика, – підтвердив Джаспер. – Більше роботи для кожного.
– Хіба колись було інакше? – знову всміхнулася жінка. – Бачу, ви принесли квіти.
Вілан кинув погляд на букет. Той здавався меншим і розхристанішим, ніж він гадав.
– Ми... так.
Жінка повитирала руки об своє безформне вбрання і сказала:
– Я відведу вас до неї.
Але, замість того щоб повернутися в напрямку кладовища, вона рушила до входу.
Джаспер здвигнув плечима, і хлопці покрокували за нею назирці. Коли вони підіймалися низькими кам’яними східцями, щось холодне поповзло Вілановим хребтом.
– Джаспере, – прошепотів він. – Там ґрати на вікнах.
– Норовисті монахи, – припустив Джаспер, але не посміхнувся.
Передня вітальня була у два поверхи заввишки й мала викладену білим кахлем із витонченими синіми тюльпанами підлогу. Вона не нагадувала жодну із церков, що їх доводилося бачити Віланові. У кутку стояв великий стіл, а на ньому – ваза з квітами гліцинії, яку хлопчик помітив на вулиці. Він глибоко вдихнув. Пахощі заспокоювали.
Жінка відімкнула велику шафу і трохи покопирсалася там, а потім дістала товсту теку.
– Ось вона: Марія Гендрікс. Як бачите, усе до ладу. Поки ми її причепуримо, можете погортати папери. Наступного разу можна уникнути затримки, якщо ви повідомите нас про свій приїзд заздалегідь.
Вілан відчув, як пішов поза шкурою мороз. Він спромігся кивнути.
Жінка вибрала із шафи важке кільце з ключами й відімкнула блакитні двері, що вели кудись із вітальні. Вілан почув, як вона повернула ключ у замку з другого боку. Він поклав букетик польових квітів на стіл. Їхні стебельця були зламані. Хлопчик стискав їх занадто міцно.
– Що це за місце? – запитав він. – Що мається на увазі під «причепуримо її»? – Його серце зайшлося в шаленому ритмі, наче метроном, налаштований на неправильний темп.
Джаспер гортав папери, ковзаючи поглядом по сторінках.
Вілан перехилився через стрільцеве плече і відчув, як стискає його в обіймах безнадійна, задушлива паніка. Слова на сторінці були безглуздими карлючками, чорною мішаниною комашиних ніжок.
Він силувано вдихнув.
– Джаспере, прошу, – заблагав він тоненьким пронизливим голосочком, – прочитай мені це.
– Вибач, – поспішно відповів стрілець. – Я забув. Я... – Вілан не міг зрозуміти Джасперового виразу обличчя: сум, спантеличеність. – Вілане... Гадаю, твоя мати жива.
– Це неможливо.
– Твій батько ув’язнив її.
Вілан похитав головою. Такого не могло бути.
– Вона захворіла. Легенева інфекція...
– Він стверджує, що вона жертва істерії, параної та манії переслідування.
– Вона на може бути живою. Він... Він одружився вдруге. А як щодо Еліс?
– Я думаю, що він визнав твою матір душевнохворою і скористався цим як причиною для розлучення. Це не церква, Вілане. Це притулок.
Свята Гільда. Його батько щороку надсилав їм гроші, але не благодійні внески. Для догляду за нею. Для її мовчання. Кімната раптом закрутилася.
Джаспер штовхнув Вілана на стілець біля столу та притиснувся до його лопаток, змушуючи нахилитися вперед.
– Затисни голову колінами, зосередь погляд на підлозі. Дихай.
Вілан змусив себе вдихнути, видихнути, глипнути на ті чарівні сині тюльпани в білих кахляних камерах.
– Розкажи мені решту.
– Тобі потрібно заспокоїтися, інакше вони здогадаються, що щось не так.
– Розкажи мені решту.
Джаспер видихнув і став далі гортати теку.
– Сучий син, – озвався він за мить. – Тут, у теці, є документ про передачу повноважень. Копія.
Вілан не зводив очей із кахлю на підлозі.
– Що? Що це таке?
Джаспер прочитав уголос:
«Цей документ, засвідчений перед обличчям Ґхезена, відповідає чесним діловими стосунками людей, уповноважених Керчем і його Торговельною Радою, і підтверджує передачу всього майна, нерухомості та законної власності Марії Гендрікс у керування Янові Ван Еку до того часу, поки Марія Гендрікс знову буде спроможною вести свої власні справи».
– «Передачу всього майна», – повторив Вілан. «Що я тут роблю? Що я тут роблю? Що я тут роблю?»
У замку блакитних дверей повернувся ключ, і жінка – медсестра, збагнув Вілан – знову пропливла крізь них, розгладжуючи фартушок на своїй сукенці.
– Ми готові прийняти вас, – повідомила жінка. – Вона сьогодні досить слухняна. З вами все гаразд?
– Мій друг трохи нездужає. По всіх годинах, проведених у кабінеті пана Смеета, йому забагато сонця. Чи можна попросити вас принести склянку води?
– Авжеж! – запевнила медсестра. – Ох, тут справді трохи задушливо.
Вона знову зникла за дверима, повторивши ту саму процедуру відмикання й замикання. «Вона чинить так, щоб пацієнти не повиходили».
Джаспер присів перед Віланом і поклав руки йому на плечі.
– Ві, послухай мене. Ти мусиш зібратися. Опануєш себе? Або просто підемо геть. Я скажу їй, що тобі не до цього, чи просто піду туди сам. Ми можемо спробувати повернутися одного...
Вілан глибоко уривчасто вдихнув повітря носом. Він не міг осягнути того, що сталося, не міг зрозуміти масштабів. «То просто виконуй за раз одну справу». Цієї техніки його навчив один із приватних учителів, намагаючись уберегти хлопчика від пригнічення, що викликала в нього кожна сторінка. Це не допомагало, особливо якщо над ним загрозливо нависав батько, проте Віланові вдалося скористатися порадою деінде. «Одну справу за раз. Підводься». Він підвівся. «З тобою все гаразд».
– Зі мною все гаразд, – повідомив він Джасперові. – Ми нікуди не йдемо. – Це було єдине, у чому Вілан був упевнений.
Коли медсестра повернулася, він узяв склянку води, подякував і випив. Потім вони з Джаспером пройшли за жінкою крізь блакитні двері. Він не зміг змусити себе зібрати розкидані столом зів’ялі польові квіти. «Одну справу за раз».
Вони йшли повз зачинені двері, минали щось схоже на тренувальні зали. Звідкись лунав стогін. У просторій вітальні дві жінки грали в щось, що нагадувало ріддершпель.
«Моя мати мертва. Вона мертва». Але ніщо всередині цьому не вірило. Більше не вірило.
Нарешті сестра привела їх до заскленого ґанку – через розташування на західному боці будівлі він усотував усе тепло сонячних променів. Одна стіна цілком складалася з вікон, і крізь них видніли зелена пляма шпитального газону та цвинтар удалечині. Це була ошатна кімнатка, на кахляній підлозі не було жодної плями. На мольберті біля вікна стояло полотно, на якому вже з’явився перший начерк краєвиду. До Вілана повернувся спогад: його мати стоїть за мольбертом у затильному дворику будинку на Ґельдстраат, пахне лляною олією, у порожній склянці стирчать чисті пензлики, її задумливий погляд оцінює обриси елінгу й каналу біля його підніжжя.
– Вона малює, – рішуче озвався Вілан.
– Весь час, – радісно погодилася медсестра. – Наша Марія – справжня художниця.
У візочку сиділа жінка, її голова похилилася, наче та намагалася не куняти, навколо вузьких плечей висився стіс ковдр. Зморшкувате обличчя, волосся кольору збляклого бурштину, помережане сивиною. «Колір мого волосся, – збагнув Вілан, – якщо дозволити йому вигоріти на сонці». Він відчув раптове полегшення. Ця жінка була занадто стара, щоб бути його матір’ю. Але потім вона підвела підборіддя, розплющила очі. Вони були ясні, чистого горіхового кольору, анітрохи не змінилися, не зменшилися.
– До вас відвідувачі, пані Гендрікс.
Губи його матері поворухнулися, але Вілан не зміг почути, що вона каже.
Жінка подивилася на них розумними очима. А потім її риси здригнулися, стали нечіткими й запитальними, наче впевненість покинула обличчя.
– А я... я вас знаю?
У Вілана боліло горло. «Чи впізнала б вона мене, – замислився він, – якби я й досі мав вигляд її сина?» Йому вдалося похитати головою.
– Ми зустрічалися... ми зустрічалися дуже давно, – сказав він. – Коли я був дитиною.
Вона щось промугикала і глянула на газон.
Вілан безпомічно повернувся до Джаспера. До цього він не був готовий. Його мати була давно похованим тілом, порохом у землі.
Джаспер обережно підвів його до стільця навпроти Марії.
– Ми маємо годину, перш ніж вирушимо назад, – тихо нагадав він. – Поговори з нею.
– Про що?
– Пам’ятаєш, що ти казав Бреккерові? Ми не знаємо, що станеться згодом. Це все, що в нас є. – Потім стрілець підвівся й перетнув приміщення до того місця, де сестра складала фарби.
– Скажіть‑но, пані... Соромно зізнатися, але я не розчув вашого імені.
Медсестра всміхнулася, її щічки були округлими й рожевими, як зацукровані яблучка.
– Бетьє.
– Чарівне ім’я для чарівної дівчини. Містер Смеет просив, щоб я оглянув усе устаткування, поки ми будемо тут. Чи не заперечуєте ви проти того, щоб улаштувати мені невеличку екскурсію?
Вона повагалася, глипнувши на Вілана.
– Ми тут упораємося, – спромігся промовити Вілан занадто гучним і занадто щирим для його власних вух голосом. – Я лише поставлю кілька повсякденних запитань. Усе це частина нової політики.
Медсестра підморгнула Джасперові.
– Гаразд, тоді, гадаю, ми можемо швиденько все оглянути.
Вілан роздивлявся свою матір, думки бренькали неналаштованими струнами. Їй коротко підстригли волосся. Він намагався уявити її молодшою, в елегантній чорній вовняній сукні крамаревої дружини, з білим мереживом на комірці, з густими сяйливими кучерями, що їх покоївка заплела і вклала вигадливою мушлею.
– Привіт, – витиснув із себе він.
– Ви прийшли по мої гроші? У мене немає грошей.
– Ні, не по них, – слабко озвався хлопчик.
Вона була незнайомою, саме так, але було щось у тому, як жінка нахиляла голову, як сиділа, як її спина досі залишалася прямою. Наче вона сиділа за піаніно.
– Вам подобається музика? – запитав Вілан.
Жінка кивнула.
– Так, але її тут небагато.
Вілан витяг із сорочки флейту. Хлопчик цілий день подорожував із флейтою, притиснутою до грудей, наче якийсь секрет, тому вона досі була тепла від його тіла. Він планував заграти щось біля материної могили, наче якийсь ідіот. Каз добряче посміявся би з нього.
Перші кілька нот були хиткими, але потім він опанував своє дихання. Вілан знайшов мелодію, простеньку пісеньку, першу, яку вивчив. На мить здалося, наче Марія намагається пригадати, де могла її чути. А потім вона просто заплющила очі та слухала.
Коли Вілан закінчив грати, жінка попросила:
– Зіграй щось веселе.
Тож він зіграв каельський ріл, а потім керчинську хорову пісню моряків, до якої більше пасував би олов’яний свисток. Він грав усі пісні, що спадали на думку, але жодної плакальницької, жодної сумної. Жінка не розмовляла, хоча час від часу він помічав, як вона топає в такт музиці, а губи ворушилися, немов Марія знала слова.
Урешті‑решт він поклав флейту на коліна.
– Як довго ви тут живете?
Вона й далі мовчала.
Хлопчик нахилився вперед, шукаючи відповіді в тих затуманених горіхових очах.
– Що вони з вами скоїли?
Вона ніжно поклала руку йому на щоку. Долоня була прохолодна й суха.
– Що вони з вами скоїли? – Вілан не знав, чи це відгук, чи жінка просто повторила його слова.
Він відчув, як боляче тисне в горлі клубок сліз, і спробував його проковтнути.
Двері розчахнулися.
– Ну що, гарно погостювали? – поцікавилася медсестра, зайшовши до кімнати.
Вілан поквапом запхав флейту назад за пазуху.
– Авжеж, – озвався він. – Схоже, усе в порядку.
– Ви двоє здаєтеся страшенно молодими для такої роботи, – зауважила медсестра, усміхаючись Джасперові так, що на щоках у неї з’явилися ямочки.
– Те саме можна сказати і про вас, – відгукнувся він. – Але самі знаєте, як це буває: молодих службовців завалюють найбільш рабськими завданнями.
– Ви незабаром іще повернетеся?
Джаспер підморгнув.
– Ніколи не знаєш наперед. – Він кивнув Віланові. – Нам потрібно встигнути на човен.
– Пані Гендрікс, скажіть до побачення! – підказала медсестра. Маріїні губи поворушилися, і цього разу Вілан був достатньо близько, щоб почути, що вона бурмоче. «Ван Ек».

На зворотному шляху зі шпиталю медсестра, не змовкаючи ні на мить, базікала з Джаспером. Вілан ішов позаду. Серце боліло. Що скоїв із нею його батько? Чи насправді вона божевільна? Чи батько просто дав хабара потрібним людям, щоб вони так сказали? Може, він накачав її наркотиками? Джаспер обернувся й коротко глипнув на друга: поки медсестра базікала, погляд його сірих очей був занепокоєний.
Вони майже дійшли до блакитних дверей, коли дівчина поцікавилася:
– Хочете подивитися на її картини?
Вілан рвучко загальмував. Потім кивнув.
– Гадаю, це буде найцікавіше, – погодився Джаспер.
Медсестра повела їх назад шляхом, яким вони прийшли, а потім відчинила двері, за якими, як виявилося, ховався прикомірок.
Вілан відчув, як підігнулися коліна, йому довелося вхопитися за стіну, щоб не втратити рівновагу. Дівчина нічого не помітила – вона теревенила й теревенила..
– Фарби, звичайно, дорого коштують, але, схоже, вони дарують їй неабияке задоволення. Це лише остання партія. Щопівроку нам доводиться виносити картини на смітник. Тут для них просто бракує місця.
Віланові захотілося закричати. Прикомірок був ущент набитий картинами – пейзажами, різноманітними краєвидами шпитального садка, озера в променях сонця та затінку, а ще там знов і знов повторювалося обличчя маленького хлопчика з рудими кучериками і яскравими синіми очима.
Мабуть, він‑таки видав якийсь звук, оскільки медсестра обернулася до нього.
– О Господи, – озвалася вона до Джаспера, – ваш друг знову так зблід! Може, дати йому якусь стимулювальну пігулку?
– Ні‑ні, – заперечив стрілець, обіймаючи Вілана рукою. – Але нам уже справді час іти. Це були надзвичайно інформативні відвідини.
Вілан не помітив, як вони поверталися доріжкою, оточеною тисовим живоплотом, як дістали свої пальта й кашкети з‑поза дерев’яного стовбура поблизу головної дороги.
Вони вже минули половину шляху до доків, коли він спромігся витиснути із себе:
– Вона знає, що він із нею скоїв. Знає, що він не мав права забирати її гроші, її життя.
«Ван Ек», – сказала жінка. Вона не була Марією Гендрікс. Вона була Марією Ван Ек, жінкою і матір’ю, позбавленою імені та статків.
– Пам’ятаєш, я казав, що він не лихий?
Віланові ноги відмовили, і він важко гупнув на землю, просто посеред дороги, проте не міг змусити себе перейматися цим, бо полилися сльози, і спинити їх не вдавалося. Ридання рвалися з грудей безладними огидними схлипуваннями. Хлопчик ненавидів те, що Джаспер бачив, як він плаче, але нічого не міг вдіяти ані зі слізьми, ані з усім іншим. Він затулив обличчя руками, прикриваючи голову так, наче міг зникнути, якби йому лише стало сил.
Вілан відчув, як Джаспер стиснув його руку.
– Усе гаразд, – заспокоїв стрілець.
– Ні, не гаразд.
– Твоя правда, не гаразд. Це огидно, і я повісив би твого батька на пустирі в полях і дозволив би грифам поживитися ним.
Вілан похитав головою.
– Ти не розумієш. Це через мене. Це я спричинив. Йому потрібна була нова дружина: він хотів мати спадкоємця. Справжнього спадкоємця, а не недоумкуватого ідіота, що ледве може написати власне ім’я. – Йому було вісім, коли матір відіслали геть. Більше можна було не сумніватися: саме тоді батько остаточно в ньому зневірився.
– Агов, – покликав Джаспер, легенько трясучи його. – Агов. Коли твій батько виявив, що ти не можеш читати, він міг пристати на безліч рішень. Дідько, він міг сказати, що ти сліпий чи маєш проблеми із зором. А ще краще – він мав би радіти з того, що має геніального сина.
– Я не геній.
– Ти дурненький щодо багатьох речей, Вілане, але ти не дурень. І якщо я ще раз почую, як ти називаєш себе недоумкуватим ідіотом, скажу Матаясові, що ти намагався поцілувати Ніну. З язиком.
Вілан витер носа рукавом.
– Він ніколи цьому не повірить.
– Тоді я скажу Ніні, що ти намагався поцілувати Матаяса. З язиком. – Стрілець зітхнув. – Слухай, Вілане. Нормальні люди не зачиняють своїх дружин за стінами притулку для душевнохворих. Вони не позбавляють спадщини своїх синів через те, що це не такі діти, як їм хотілося б. Думаєш, мій батько хотів мати такого безтолкового сина, як я? Не ти спричинив це. Це сталося через те, що твій батько – убраний у дорогий костюм божевільний.
Вілан притис до набряклих очей тильний бік долонь.
– Усе це правда, але жодне із цих слів не покращує мій стан.
Джаспер іще раз легенько струсонув його плече.
– Гаразд, як щодо цього? Каз збирається роздерти життя твого клятого батька на клаптики.
Вілан уже хотів сказати, що це теж не допомагає, але завагався. Каз Бреккер був найжорстокіше, наймстивіше створіння, із яким хлопчикові доводилося мати справу, і він присягався, що знищить Яна Ван Ека. Ця думка видалася холодним водоспадом, що пролився на гаряче ганебне відчуття безпомічності, що його Вілан так довго носив у собі. Ніщо й ніколи не могло виправити цього. Проте Каз міг зробити батькове життя нестерпним. І Вілан розбагатіє. Він зможе забрати матір звідси. Вони зможуть вирушити в якісь теплі краї; він зможе посадити її за піаніно, дозволити їй грати, забрати її кудись, де навколо царюють яскраві барви та приємні звуки. Вони зможуть поїхати до Новозем’я. Вони зможуть поїхати куди завгодно. Вілан підвів голову й витер сльози.
– Правду кажучи, це неабияк допомогло.
Джаспер вишкірився.
– Я так і думав, що допоможе. Але, якщо ми не потрапимо на зворотний човен до Кеттердама, забудь про справедливу відплату.
Вілан підвівся, раптом відчувши палке бажання повернутися до міста, щоб допомогти Казові втілити його план у життя. До Льодового Двору він вирушив неохоче. І Казові допомагав без особливої охоти, адже попри все вірив, що заслуговує на батькове презирство, а тепер міг зізнатися, що десь глибоко, у віддаленому куточку душі, сподівався, що існує спосіб повернути батькову ласку. Ну що ж, батько може зберегти свою ласку й подивитися, що вона йму дасть, коли Каз Бреккер завершить свої справи.
– Ходімо, – сказав він. – Украдімо всі гроші мого батька.
– Хіба це не твої гроші?
– Гаразд, повернімо їх.
Вони бігцем поквапилися вперед.
– Я люблю невеличкі справедливі відплати, – повідомив Джаспер. – Це масажує печінку.

15. Матаяс

а стінами шинку збирався натовп, приваблений звуками розбитого скла й неприємностей. Зоя не надто ніжно опустила Ніну з Матаясом на підлогу, і їх швиденько вивели із шинку через затильні двері в супроводі невеличкої групи озброєних чоловіків. Решта людей залишилися там, щоби хоч якось пояснити той факт, що купка кісток щойно пролетіла ринковою площею й розтрощила вікна будівлі. Матаяс навіть не був певний, що сам зрозумів, що сталося. Невже Ніна керувала тими робленими мощами Святих? А може, усе це було взагалі чимось іншим? І чому на них напали?
Матаяс думав, що вони вийдуть до провулку, та натомість вони спустилися кількома древніми на вигляд сходинками до темного тунелю. «Старий канал», – збагнув фієрданець, коли вони вилізли на борт човна, що безшумно попливу темряві. Згори канал вимостили бруківкою, але не засипали цілком. Вони подорожували під широкою жвавою вулицею навпроти посольства.
Минуло лише кілька хвилин, і Зоя провела їх вузькою металевою драбиною до порожньої кімнати з такою низькою стелею, що Матаясові довелося скластися навпіл.
Ніна сказала щось Зої равканською, а потім переклала її відповідь Матаясові.
– Це половина кімнати. Коли будували посольство, під справжньою підлогою створили додатковий півтораметровий поверх. Він так вбудований до фундаменту, що неможливо здогадатися, що під тобою є ще одна кімната.
– Це не надто відрізняється від льоху.
– Так, але кеттердамські будівлі не мають підвалів, тож нікому не спаде на думку шукати щось під ними.
Це здавалося надмірною обачністю в тій частині міста, яку вважали нейтральною, проте, напевно, равканців змусили вдаватися до крайніх засобів, щоб захистити своїх громадян. «Через таких людей, як я». Матаяс раніше був мисливцем, убивцею й пишався тим, що добре виконував свою роботу.
За мить вони натрапили на групу людей, які метушилися, притискаючись до того, що, на Матаясову думку, могло би бути східною стіною, якщо він ще не цілком втратив орієнтацію.
– Ми під посольським садом, – підказала Ніна.
Хлопець кивнув. Це було найбезпечніше місце для утримування групи осіб, якщо ти не хотів, щоб їхні голоси долинали з‑під підлоги посольства. Тут було близько п’ятнадцяти людей різного віку й рас. Окрім настороженого виразу, їх, схоже, мало що об’єднувало, проте Матаяс знав, що всі вони мусили бути гришники. Їм не знадобилися Нінині перестороги, щоб шукати притулку.
– Так мало? – перепитав хлопець. Ніна запевняла, що в місті близько тридцяти Гриш.
– Мабуть, інші самостійно вибралися з міста або просто залягли на дно.
А може, їх уже впіймали. Якщо Ніна не хоче говорити про таку можливість, він теж не буде.
Зоя відвела їх крізь арку до приміщення, де Матаяс із полегшенням зміг випростатися. Зважаючи на круглу форму кімнати, він підозрював, що вони тепер під якоюсь зі штучних водойм або вигадливих альтанок у саду. Його полегшення безслідно зникло, коли один із чоловіків приніс кайданки й Зоя показала просто на Матаяса.
Тієї ж миті Ніна затулила хлопця собою, і вони із Зоєю стали несамовито сперечатися пошепки.
Матаяс точно знав, із ким має справу. Зоя Назяленскі була однією із наймогутніших відьом у Равці. Вона – легендарний Верескун, солдат, що спершу служив Дарклінґу, потім Заклинательниці Сонця; Зоя досягла могутності як член Тріумвірату Гриші за короля Ніколаї. Тепер, особисто познайомившись із її можливостями, фієрданець не дивувався Зоїному стрімкому злету.
Суперечка велася виключно равканською, і Матаяс не зрозумів жодного слова, проте зневага в Зоїному голосі була очевидна, як і її рвучкі жести в бік хлопця й кайданків. Він уже збирався проревти, що, якщо відьма бурі хоче замкнути його, їй доведеться спробувати зробити це самостійно й подивитися, що станеться, аж раптом Ніна підвела руки.
– Досить, – сказала вона керчинською. – Матаяс залишається вільним, і ми далі спілкуємося зрозумілою йому мовою. Він має право знати, що відбувається.
Зоя примружила очі. Вона перевела погляд із Матаяса на Ніну і з помітним акцентом озвалася керчинською:
– Ніно Зенік, ти досі залишаєшся солдатом Другої армії, а я досі твій командир. Ти не слухаєшся безпосередніх наказів.
– Тоді тобі просто доведеться й мене закувати в кайданки.
– Не думай, наче я не обмірковую цієї можливості.
– Ніно! – це вигукнула руда дівчина, яка щойно з’явилася в лункій кімнаті.
– Женю! – зойкнула Ніна. Утім, Матаяс упізнав би цю жінку без будь‑яких офіційних представлень. Її обличчя було вкрите рубцями, а на оці вона носила червону шовкову пов’язку з вишитим золотим сонцем. Женя Сафіна – славетна Краяльниця, колишня Нінина викладачка та ще один член Тріумвірату. Матаяса мало не знудило, коли він побачив, як дівчата обійнялися. Він сподівався зустріти тут групу безіменних гришників, людей, які попросили притулку в Кеттердамі, а потім виявили, що опинилися на самоті та в небезпеці. Таких людей, як Ніна, а не високопоставлених равканських Грипі. Усі його інстинкти закликали боротися або якомога швидше тікати звідси, а не стояти там, як залицяльник перед батьками своєї коханої. Утім, це були Нінині друзі, її вчителі. «Вони – вороги», – сказав голос у Матаясовій голові, і хлопець не був певен, належить цей голос йому чи командиру Ярлу Брумові.
Женя позадкувала на крок і відвела з Ніниного обличчя біляві пасма перуки, щоб краще роздивитися дівчину.
– Ніно, як це можливо? Востаннє, коли Зоя бачила тебе...
– Ти вибухнула від роздратування, – нагадала Зоя, – і потупала з табору обачно, як примхливий лось.
На Матаясів подив, Ніна лише зморщилася, як дитина, якій задавали прочухана. Він не міг пригадати, щоб раніше бачив її такою присоромленою.
– Ми гадали, що ти загинула, – сказала Женя.
– Вона має вигляд напівмертвої.
– Вона має добрий вигляд.
– Ти зникла, – сварилася Зоя. – Коли ми почули, що неподалік були фієрданці, злякалися найгіршого.
– Найгірше сталося, – погодилася Ніна. – А потім сталося ще дещо. – Вона взяла Матаяса за руку. – Але тепер ми тут.
Зоя глипнула на їхні стиснуті долоні та склала руки на грудях.
– Розумію.
Женя вигнула рудувату брову.
– Ну, якщо він – найгірше, що могло статися...
– Що ти тут робиш? – наполягала Зоя. – Ти і твій фієрданець... спільник намагаєтеся вибратися з Кеттердама?
– А якби намагалися? Чому ви влаштували на нас засідку?
– По всьому місті здійснювалися напади на гришників. Ми не знали, хто ви такі й чи не могли ви змовитися із шуанцями, знали лише, що ви звернулися до яточника кодовими словами. Тепер у нашому шинку завжди чатують солдати. Будь‑хто, хто шукає гришників, становить потенційну небезпеку.
Зважаючи на те, що бачив Матаяс, стикнувшись із новими щуанськими солдатами, вони недарма пильнували.
– Ми прийшли, щоб запропонувати допомогу, – пояснила Ніна.
– Яку допомогу? Ти й гадки не маєш, які сили тут працюють, Ніно. Шуанці розробили наркотик...
– Юрду парем.
– Що тобі відомо про парем?
Ніна стиснула Матаясову руку і глибоко вдихнула.
– Я бачила її в дії. Я... спробувала її сама.
Єдине Женине брунатне око витріщилося.
– Ох, Ніно, ні. Ти не вдавалася до цього.
– Звичайно, вдавалася, – втрутилася Зоя. – Ти завжди була такою! Пірнала в неприємності, як у гарячу ванну. Це тому ти маєш вигляд учорашньої каші? Як ти могла так ризикувати, Ніно?
– Я не скидаюся на кашу, – запротестувала Ніна, але мала той самий покараний вигляд. Матаяс не міг цього зносити.
– Вона вчинила так, щоб урятувати наші життя, – озвався він. – Вона вчинила так, знаючи, що, можливо, прирікає себе на страждання чи навіть смерть.
– Безрозсудна, – заявила Зоя.
– Зоє, – сказала Женя, – ми не знаємо обставин...
– Ми знаємо, що її не було майже рік. – Вона звинувачувально тицьнула в Ніну пальцем. – А тепер вона з’являється, ще й разом із фієрданцем, що має поставу солдата і використовує бойові прийоми дрюскелле. – Зоя запхала руку до кишені й витягла жменю кісток. – Вона атакувала наших солдатів цим, уламками кісток, Женю. Ти колись хоча б чула, щоб таке було можливо?
Женя втупилася поглядом у кістки, а потім у Ніну.
– Це правда?
Ніна стисла губи.
– Можливо.
– Можливо? – наголосила Зоя. – І ти кажеш мені, що ми повинні їй просто повірити?
Женя вже здавалася не такою впевненою, проте сказала:
– Я кажу тобі, що ми маємо вислухати її.
– Гаразд, – погодилася Зоя. – Я чекаю з розплющеними очима й готовим серцем. Зацікав мене, Ніно Зенік.
Матаяс знав, як це – зустрітися віч‑на‑віч із наставником, якого ти ідеалізував, знову відчути себе боязким учнем, що прагне догодити. Він повернувся до Ніни і сказав фієрданською:
– Не дай їм себе залякати. Ти вже не та дівчинка, якою була. Ти не просто солдат, яким можна командувати.
– То чому мені хочеться знайти куточок і там порюмсати?
– Це кругла кімната. У ній немає кутків.
– Матаясе...
– Згадай, що ми пережили. Згадай, для чого ми сюди прийшли.
– Мені здавалося, ми всі розмовляємо керчинською, – уїдливо зауважила Зоя.
Ніна знову стисла Матаясову долоню, потім відкинула назад волосся і сказала:
– Я потрапила в полон до дрюскелле. Матаяс допоміг мені втекти. Матаяс потрапив у полон у Керчу. Я допомогла йому втекти. Мене взяв у полон Ярл Брум. Матаяс допоміг мені втекти. – Матаясові не дуже подобалося те, як вправно вони двоє потрапляли в полон.
– Ярл Брум? – перепитала Зоя нажахано.
Ніна зітхнула.
– Це був важкий рік. Присягаюся, я поясню вам усе, і, якщо ви вирішите, що мене слід запхати в мішок і викинути в Соколину ріку, я погоджуся без зайвих плачів. Але ми сьогодні прийшли сюди, тому що я бачила атаку солдатів Кхерґууд у Західній Клепці. Я хочу допомогти вивезти цих гришників за місто, поки шуанці їх не знайшли.
Зоя була на кілька сантиметрів нижчою за Ніну, проте їй усе одно вдалося задерти носа і подивитися згори вниз, коли вона озвалася:
– І чим ти можеш допомогти?
– У нас є корабель. – Поки що це технічно не було правдою, але Матаяс не збирався сперечатися.
Зоя відмахнулася від неї рукою.
– У нас теж є корабель. Він застряг за кілька кілометрів від берега. Керч і Рада Потоків заблокували гавань. Жодне іноземне судно не може причалити чи відплисти без спеціального дозволу від члена Торговельної Ради.
Отже, Каз мав рацію. Ван Ек скористався всім своїм можливим впливом на уряд, щоб упевнитися, що Бреккер не вивезе Кувея з Кеттердама.
– Авжеж, – погодилася Ніна. – Проте наш корабель належить члену керчинської Торговельної Ради.
Зоя з Женею ззирнулися.
– Гаразд, Зенік, – озвалася Зоя. – Тепер я тебе слухаю.

Ніна розповіла Зої та Жені деякі деталі, хоча Матаяс зауважив, що вона не згадувала Кувея і взагалі уникала розмов про Льодовий Двір.
Коли жінки вийшли сходами нагору, щоб обговорити пропозицію, залишивши позаду себе Ніну з Матаясом, біля входу до кімнати, під водоймою, з’явилося двійко озброєних вартових.
Матаяс прошепотів фієрданською:
– Якщо равканські шпигуни чогось варті, твої друзі збагнуть, що це ми викрали Кувея.
– Не шепочи, – теж фієрданською, але звичайним голосом відповіла Ніна. – Це лише змусить вартових щось запідозрити. Урешті‑решт я розповім Зої та Жені всю правду, але пригадай, як близько ми були до того, щоб убити Кувея. Я не певна, що Зоя теж вирішить зберегти йому життя, принаймні поки він не опиниться на безпечних равканських землях. Вона не мусить знати, хто на човні, поки він не причалить до Ос Керво.
«На безпечних равканських землях». Слова важким клубком застрягли в Матаясовому нутрі. Він палко бажав вивезти Ніну з міста, проте в перспективі податися до Равки йому нічого не здавалося безпечним.
Ніна, певно, відчула його стурбованість, оскільки додала:
– Равка – найбезпечніше місце для Кувея. Йому потрібне наше заступництво.
– А на що схоже заступництво Зої Назяленскі?
– Правду кажучи, вона не така погана. – Матаяс скептично глипнув у відповідь. – Насправді вона жахлива, проте вони з Женею бачили безліч смертей під час громадянської війни. Не вірю, що вони хочуть, щоб кров лилася й далі.
Матаяс сподівався, що це правда, проте, навіть якщо так усе й було, хлопець не був певен, що це матиме значення.
– Пам’ятаєш, що ти казала мені, Ніно? Ти мріяла, щоб король Ніколаї промаршував на північ і стер усе на своєму шляху.
– Я сердилася...
– Ти мала право сердитися. Ми всі його маємо. У тому‑то й біда. Брум не зупиниться. Дрюскелле не зупиняться. Вони вважають своєю священною місією знищення таких, як ти. – Це була і його місія теж, і Матаяс досі відчував недовіру, потяг до ненависті. Він проклинав себе за це.
– У такому разі ми знайдемо спосіб змінити їхню думку. Думку всіх. – Дівчина якусь мить роздивлялася його. – Сьогодні ти скористався сутінковою бомбою. Змусив Вілана її зробити?
– Так, – зізнався фієрданець.
– Чому?
Він знав, що відповідь Ніні не сподобається.
– Я не був певний, як парем вплине на твою силу. Якби мені довелося утримувати тебе від наркотиків, мені могла знадобитися можливість битися з тобою так, щоб не нашкодити тобі.
– І ти прихопив її сьогодні на той випадок, якщо ми вскочимо в халепу?
– Так.
– Із Гришами.
Хлопець кивнув, готовий почути Нінині настанови, проте дівчина лише задумливо дивилася на нього. Вона нахилилася ближче.
Матаяс кинув стурбований погляд на спини вартових, що виднілися крізь відчинені двері.
– Не зважай на них, – порадила Ніна. – Чому ти ніколи не цілував мене, Матаясе?
– Зараз не час...
– Через те, хто я така? Через те, що ти й досі боїшся мене?
– Ні.
Серцетлумачниця змовкла, і хлопець бачив, як вона бореться зі словами, що їй хотілося сказати.
– Через те, як я поводилася на кораблі? Як учинила тієї ночі... коли намагалася змусити тебе віддати мені залишки парем?
– Як ти можеш так думати?
– Ти завжди називав мене безсоромницею. Гадаю... гадаю, зараз мені соромно. – Ніна здвигнула плечима. – Це відчуття схоже на пальто, що тобі не пасує.
– Ніно, я присягнув тобі.
– Але.
– Твої вороги – мої вороги, і я залишатимусь на твоєму боці проти будь‑яких недругів... зокрема проти цього проклятого наркотику.
Дівчина захитала головою, наче він говорив дурниці.
– Я не хочу, щоб ти був зі мною через якусь присягу чи тому, що гадаєш, наче мусиш захищати мене чи маєш повернути мені якийсь дурнуватий кревний борг.
– Ніно... – почав він, але змовк. – Ніно, я з тобою через те, що ти дозволила бути з тобою. І для мене немає більшої честі, ніж залишатися на твоєму боці.
– Честь, обов’язок. Я все зрозуміла.
Матаяс міг змиритися з її настроєм, але її розчарування було нестерпним. Фієрданець знав єдину мову – мову війни. Для цього йому бракувало слів. – Зустріч із тобою була катастрофою.
Ніна звела брову.
– Вельми вдячна.
Джеле, який він у цьому незграбний. Він збився з дороги, намагаючись пояснити їй.
– Проте я вдячний за кожен день цієї катастрофи. Мені потрібен був катаклізм, який би витрусив мене з того життя, яке я знав. Ти була землетрусом, зсувом.
– Я, – заперечила Ніна, узявшись під боки, – тендітна квіточка.
– Ти не квіточка, ти – увесь цвіт лісу водночас. Ти – приплив. Ти – паніка. Ти – потрясіння.
– А ти кому віддав би перевагу? – поцікавилася дівчина. Її очі блищали, а голос ледь помітно тремтів. – Порядній фієрданській дівчині, що носить високі комірці й кидається в холодну воду щоразу, коли відчуває потяг утнути щось захопливе?
– Я не це мав на увазі!
Ніна наблизилася до хлопця збоку. Його погляд знову метнувся до вартових. Чоловіки стояли до них спинами, проте Матаяс знав, що вони точно підслуховують, байдуже, якою мовою розмовляють вони з Ніною.
– Чого ти так боїшся? – наполягала дівчина. – Не дивися на них, Матаясе. Дивися на мене.
Він подивився. Доводилося боротись із собою, щоб не дивитися. Матаяс любив дивитися на Ніну у фієрданському вбранні, на невеличку вовняну камізельку, на пишний вигин спідниць. Її зелені очі були яскраві, щоки – рожеві, вуста злегка розтулилися. Хлопцеві надзвичайно легко було уявити, як він уклякає перед нею, мов грішник, як дозволяє своїм долоням ковзнути білими вигнутими литками, задерти спідниці вище від колін, аж до теплих стегон. А найгіршим було те, що Матаяс знав, якою приємною вона буде на дотик. Кожна клітинка його тіла пам’ятала, як притискалася до нього Нінина оголена плоть тієї першої ночі в китобійному таборі.
– Я... Не існує нікого, кого б я жадав більше; не існує нічого, чого б я прагнув більше, ніж бути приголомшеним тобою.
– Але ти не хочеш мене поцілувати?
Матаяс повільно вдихнув, намагаючись дати лад власним думкам. Усе це було неправильно.
– У Фієрді... – почав він.
– Ми не у Фієрді.
Йому потрібно було, щоб Ніна зрозуміла.
– У Фієрді, – наполегливо вів Матаяс, – я мусив би запитати у твоїх батьків дозволу погуляти з тобою.
– Я не бачила своїх батьків, відколи була дитиною.
– До нас би приєднався супровід. Я щонайменше тричі повечеряв би з твоєю родиною, перш ніж нам дозволили б залишитися наодинці.
– Ми наодинці просто зараз, Матаясе.
– Я приносив би тобі подарунки.
Ніна нахилила голову набік.
– Далі.
– Зимові троянди, якби міг собі їх дозволити, срібний гребінець для волосся.
– Усе це мені не потрібно.
– Яблучні пироги із солодким кремом.
– Мені здавалося, дрюскелле не їдять солодощів.
– Усі вони були б для тебе, – пояснив хлопець.
– Я уважно тебе слухаю.
– Уперше ми поцілувалися б в осяяному сонцем лісі або під зоряним небом після сільських танців, а не в гробниці чи якомусь темному підвалі, де біля дверей стоять вартові.
– Дозволь мені сказати прямо, – урвала його Ніна. – Ти не цілував мене, тому що декорації були недостатньо романтичними?
– Річ не в романтиці. Порядний поцілунок, порядне залицяння. Є правила, як усе це має відбуватися.
– Для порядних злодіїв? – Кутики її чарівних уст вигнулися, і на мить Матаяс злякався, що вона розрегочеться з нього, проте Ніна лише похитала головою й підійшла ще ближче. Їхні тіла тепер розділяв щонайбільше один подих. Бажання скоротити навіть цю крихітну відстань зводило з розуму.
– Першого ж дня, коли ти з’явився би в моєму будинку, щоб порядно позалицятися, я поставила б тебе в куток у коморі, – повідомила дівчина. – Але, прощу, розкажи мені більше про фієрданських дівчат.
– Вони розмовляють тихенько. І не фліртують із кожним зустрічним самотнім чоловіком.
– Я фліртую і з жінками теж.
– Гадаю, ти фліртувала б і з фініковою пальмою, якби вона звернула на тебе увагу.
– Можу заприсягтися, якби я фліртувала з рослиною, вона б виструнчилася й уважно спостерігала б. Ти ревнуєш?
– Увесь час.
– Приємно. Чого ти чекаєш, Матаясе? – Від глибокого муркотіння її голосу всередині все затремтіло.
Він тихенько прошепотів, не зводячи очей зі стелі:
– Нічого.
– Матаясе, ти що, молишся?
– Можливо.
– Про стриманість? – ледь чутно поцікавилася Ніна.
– Ти справді відьма.
– Я не порядна, Матаясе.
– Я усвідомлюю це. – Жалюгідне, пронизливе, голодне усвідомлення.
– Мені шкода тобі це повідомляти, проте ти теж не порядний.
Тепер його погляд упав на неї.
– Я...
– Скільки правил ти порушив, відколи ми зустрілися? Скільки законів? І це ще не кінець. Те, що стосується нас, ніколи не буде порядним, – запевнила Ніна. Дівчина нахилила своє обличчя до Матая‑сового. Вони були так близько, наче вже торкалися одне одного. – Ані те, як ми зустрілися. Ані те, як живемо. Ані те, як ми поцілуємося.
Серцетлумачниця звелася навшпиньки, і її вуста дуже легко торкнулися його. Це важко було назвати поцілунком – просто швидкий разючий дотик губ.
Перш ніж дівчині вдалося хоча б подумати про те, щоб відійти, Матаяс обійняв її. Він знав, що, напевно, усе чинив не так, але не міг змусити себе перейматися цим, адже вона була в його обіймах, її вуста розтулилися, а руки обвилися навколо його шиї, і, любий Джеле, язик ковзнув до його рота. Не дивно, що фієрданці так обачно ставилися до залицянь. Якщо Матаяс міг цілувати Ніну, відчувати, як вона покусує його губу своїми гарненькими зубками, як притискається її тіло до його власного, уловлювати тихеньке зітхання в горлі, невже він колись завдавав би собі клопоту вдаватися до чогось іншого? Невже хоч хтось би так учинив?
– Матаясе, – прошепотіла Ніна, і вони знову поцілувалися.
Вона була солодкою, як перший весняний дощ, соковитою, як молоді луки. Його долоні звивалися вздовж дівочої спини, окреслювали її форми, скрадалися хребом, огинали чіткі опуклості стегон.
– Матаясе, – повторила дівчина наполегливіше, відриваючись від нього.
Він розплющив очі; напевно, знову припустився якоїсь жахливої помилки. Ніна кусала нижню губу, рожеву й набряклу. Але дівчина всміхалася, а очі її іскрилися.
– Я зробив щось не так?
– Зовсім ні, ти чудовий бабінк, але...
Зоя відкашлялася.
– Тішуся, що ви двоє знайшли чим зайнятися, поки чекали.
Її вираз обличчя був сповнений відрази, проте поруч стояла Женя і мала такий вигляд, наче ось‑ось лусне від радості.
– Напевно, тобі краще опустити мене? – припустила Ніна.
Реальність впала на Матаяса мов сніг на голову: проникливі погляди вартових, Зоя з Женею у дверному отворі, і те, що, цілуючи Ніну Зенік зі стримуваним рік бажанням, він підняв дівчину в повітря.
Хлопця затопило хвилею зніяковілості. Який фієрданець так чинить? Він обережно розтиснув руки на Ніниних пишних стегнах і дозволив їй ковзнути на підлогу.
– Безсоромник, – прошепотіла дівчина, і Матаяс відчув, як зашарілися щоки.
Зоя закотила очі до неба.
– Ми ведемо справи з парочкою безтямно закоханих підлітків.
Матаяс відчув на обличчі приплив чергової гарячої хвилі, але Ніна лише поправила перуку й поцікавилася:
– То ви приймаєте нашу допомогу?
Щоб розробити логістику того, як розгортатимуться події тієї ночі, їм не знадобилося багато часу. Оскільки повертатися до шинку для Ніни могло бути небезпечно, діставши інформацію про місце та час, коли можна буде сісти на Ван Еків корабель, вона передасть до посольства повідомлення, імовірно, через Інеж, адже Мара може приходити та йти непоміченою. Біженці залишатимуться в схованці якомога довше, а потім Зоя та Женя відведуть їх до гавані.
– Будьте готові до бійки, – порадив Матаяс. – Шуанці спостерігатимуть за цією частиною міста. Поки що їм бракувало зухвалості напасти на посольство чи ринок, але це лише питання часу.
– Ми підготуємося, фієрданцю, – пообіцяла Зоя, і в її погляді він побачив твердість природженого командира.
Повертаючись із посольства, Ніна побачила золотооку Серцетлумачницю, одну з тих, хто влаштував у шинку засідку. Вона була шуанка з коротко підстриженим чорним волоссям і мала на стегнах пару тонких срібних сокир. Ніна сказала Матаясові, що це єдина Корпуснійка серед біженців і дипломатів.
– Тамар? – нерішуче озвалася вона. – Якщо прийдуть Кхерґууд, ти не можеш дозволити їм захопити тебе. Серцетлумачник у руках шуанців, та ще й під дією парем може безповоротно схилити шальки терезів на їхній бік. Ти не можеш уявити силу цього наркотику.
– Ніхто не захопить мене живою, – пообіцяла дівчина. Вона витягла з кишені крихітну блідо‑жовту пігулку і продемонструвала її, затиснувши між пальцями.
– Отрута?
– Власний витвір Жені. Вбиває миттєво. Є в кожного з нас. – Тамар простягнула пігулку Ніні. – Візьми. Про всяк випадок. У мене є ще.
– Ніно... – застеріг Матаяс.
Але Ніна не вагалася. Вона кинула пігулку в кишеню своєї спідниці, перш ніж йому вдалося заперечити хоча б словом.
Вони вибралися із сектора посольств, тримаючись подалі від ринкових яток і якомога далі від шинку, де зібралася міська варта.
Матаяс наказував собі бути пильним, зосередитися на тому, щоб вони безпечно повернулися на Чорний Серпанок, але не міг відігнати думку про блідо‑жовту пігулку. Від її вигляду знову повернувся сон, реальний, як завжди, про північну кригу, про те, як Ніна заблукала, а Матаяс не може її врятувати. Цей спогад випалив із його серця неприборкану радість від поцілунку.
Уперше сон навідався до нього на кораблі, коли Ніна відчувала найстрашніші муки, змагаючись із парем. Тієї ночі вона розлютилася, тіло тремтіло, одяг наскрізь просяк потом. «Ти поганий чоловік, – кричала вона. – Ти поганий солдат, а найгірше те, що ти навіть не розумієш різниці». Пізніше вона мала жалюгідний вигляд і плакала, її нудило від голоду, нудило від жалю. «Пробач, – сказала Ніна. – Я не хотіла цього казати. Ти знаєш, що не хотіла, – і додала за мить: – Якби ти тільки допоміг мені». У її чарівних очах набрякли сльози, а в тьмяному світлі ліхтарів здавалося, що шкіру посріблив мороз. «Прошу, Матаясе, мені так боляче. Допоможи мені». Він вдався б до чого завгодно, віддав би що завгодно, аби полегшити її страждання, але заприсягся більше не давати їй парем. Він присягнув, що не дозволить їй стати рабинею наркотику, і мусив поважати свою обіцянку, байдуже, чого вона йому коштуватиме.
«Не можу, кохана, – шепотів Матаяс, притискаючи до Ніниного чола холодний рушник. – Я не можу дати тобі ще парем. Я дозволив їм замкнути двері ззовні». Тієї ж миті її обличчя змінюється, очі перетворюються на щілини. «То вибий кляті двері, ти, ні до чого не придатний мерзотнику». – «Ні».
Вона плюнула йому в обличчя.
Минуло кілька годин, дівчина стихла, її енергія вичерпалася; вона була сумною, але мислила чітко. Ніна лежала на боці, повіки набули фіолетового відтінку, наче синці, дихання стало неглибоким й уривчастим.
– Поговори зі мною, – попросила вона.
– Про що?
– Про що завгодно. Розкажи мені про ізенульфів.
Йому не варто дивуватися, що вона знає про ізенульфів, білих вовків, виведених, щоб іти до бою разом із дрюскелле. Вони були більшими за звичайних вовків і, попри те що їх тренували слухатися своїх господарів, ніколи не втрачали того дикого, невгамовного інстинкту, що відрізняв їх від далеких одомашнених кузенів.
Важко було думати про Фієрду, про життя, яке він назавжди залишив позаду, але Матаяс змушував себе говорити, палко бажаючи будь‑яким чином відвернути Нінину увагу.
– Часом вовків більше, ніж дрюскелле, часом дрюскелле більше, ніж вовків. Вовки самі вирішують, коли паруватися; люди, що виводять їх, не можуть якось вплинути. Тварини занадто вперті для цього.
Ніна посміхнулася і здригнулася від болю.
– Далі, – прошепотіла вона.
– Одна й та сама родина поколіннями виводить ізенульфів. Вони живуть далеко на півночі, поблизу Стенринка, Кам’яного кільця. Коли з’являється новий приплід, ми вирушаємо туди пішки й на санях, і кожен дрюскелле обирає собі щеня. Відтоді ви відповідальні одне за одного. Ви б’єтеся пліч‑о‑пліч, спите на одній шкурі, ти харчуєшся тим, що їсть твій вовк. Він не твій домашній улюбленець. Він такий самий воїн, як ти, – твій брат.
Ніна здригнулася, і Матаяс відчув, як його накрила нудотна хвиля сорому. У битвах із гришниками ізенульфи можуть навіть покращити шанси дрюскелле, вони натреновані приходити на допомогу й розривати горлянку нападникові. Схоже, сила Серцетлумачників не має впливу на тварин. Гришники на кшталт Ніни будуть фактично безсилими перед атакою ізенульфа.
– А якщо з вовком щось станеться? – запитала дівчина.
– Дрюскелле може натренувати нового вовка, але це жахлива втрата.
– А що стається з вовком, якщо вб’ють дрюскелле?
Матаяс трохи помовчав. Йому не хотілося про це думати. Трассел був витвором його серця.
– Вони повертаються на волю, проте жодна зграя ніколи їх не прийме. – А що таке вовк без зграї? Ізенульфи не пристосовані до життя самотою.
Коли дрюскелле вирішили, що Матаяс помер? Це Брум відвіз Трассела на північ, до снігів, чи хтось інший? Від думки про те, як його вовк, покинутий на самоті, завиває, благаючи, щоб Матаяс прийшов і забрав його додому, біль вигризав у грудях порожнину. Здавалося, наче там щось зламалося й залишилася тільки луна, самотній тріск занадто важкої від снігу гілки.
Наче відчувши його смуток, Ніна розплющила світло‑зелені, як готовий розквітнути пуп’янок, очі, а їхній колір повернув хлопця назад із криги.
– Як його звали?
– Трассел.
Кутик її вуст вигнувся.
– Баламут.
– Ніхто більше не хотів його брати.
– Він був маленьким?
– Ні, – заперечив Матаяс. – Навпаки.
Щоб дістатися до Кам’яного кільця, їм знадобилося понад тиждень складної подорожі. Матаяс не насолоджувався поїздкою. Йому виповнилося дванадцять, він був новачком серед дрюскелле й щодня задумував утечу. Проти тренувань він не заперечував. Години бігу та спарингів допомагали йому втамувати тугу за своєю сім’єю. Він хотів бути офіцером. Хотів боротися з гришниками. Він хотів дістати шанс віддати шану пам’яті своїх батьків і сестри. Дрюскелле дали йому мету. А як щодо решти? Жарти в їдальні? Безкінечні вихваляння й безглузде базікання? Матаясові це не було потрібно. У нього була родина. Їх поховали в чорній землі, їхні душі полетіли до Джела. Дрюскелле були просто засобом для досягнення мети.
Брум попереджав його, що він ніколи не стане справжнім дрюскелле, поки не навчиться бачити в інших хлопцях своїх братів, але Матаяс цьому не вірив. Він був найкремезніший, найсильніший, найшвидший. Йому непотрібна була популярність, щоб вижити.
Цілу поїздку він сидів позаду в санях, загорнувшись у свої хутра й ні з ким не розмовляючи, а коли вони нарешті дісталися до Кам’яного кільця, він від невпевненості в собі відстав і тримався позаду, поки інші дрюскелле з криками та стусанами кинулися до великого сараю, де кожен пірнув у звивисту купу білих вовченят з очима, схожими на скалочки льоду.
Насправді він до розпачу хотів мати вовченя, але знав, що тваринок на всіх може не вистачити. Люди, що виводили вовків, вирішували, хто з хлопчиків отримає собі до пари цуценя, а хто повернеться додому з порожніми руками. Чимало хлопців уже розмовляли з літньою жінкою, намагаючись зачарувати її.
– Бачите? Цьому я подобаюся.
– Дивіться! Дивіться! Я змусив його сісти!
Матаяс знав, що йому слід спробувати побути привабливим, докласти якихось зусиль, та натомість виявив, що подався до псарень позаду сараю. У кутку дротяної клітки він помітив жовтий спалах – це світло відбилося в парі насторожених очиць. Хлопчик підійшов ближче й побачив вовка – уже не вовченя, але ще й не дорослого. Коли Матаяс наблизився до клітки, тварина загарчала, шерсть на загривку настовбурчилася, голова похилилася, зуби вищирилися. Морду молодого вовка розтинав довгий рубець. Він протинав праве око і змінив частину райдужки з блакитної на строкато‑коричневу.
– Краще тобі не мати з ним справ, – підказала жінка, що виводила вовків.
Матаяс і не помітив, як вона підкралася до нього ззаду.
– Він бачить?
– Бачить, але людей не любить.
– Чому?
– Ще вовченям він втік. Пройшов кілька кілометрів крижаними полями. Діти знайшли його й порізали розбитою пляшкою. Відтоді він нікому не дозволяє наближатися до себе і вже стає застарим для дресирування. Імовірно, незабаром доведеться його приспати.
– Дозвольте мені забрати його.
– Він просто розірве тебе на шматки, щойно дозволить погодувати себе, хлопче. Наступного разу ми матимемо для тебе цуцика.
Щойно жінка подалася геть, Матаяс відчинив клітку. Тієї ж миті вовк стрибнув уперед і вкусив його.
Коли вовчі зуби увіп’ялися в передпліччя, Матаясові захотілося кричати. Він кинувся на землю, вовк заскочив на нього, хлопчик не помічав нічого, крім болю. Але він не видав жодного звуку. Поки вовчі зуби занурювалися глибше у м’язи руки, а в грудях тварини гуркотіло гарчання, хлопчик дивився вовкові в очі.
Матаяс підозрював, що вовчі щелепи достатньо сильні, щоб переламати кістку, проте він не боровся, не кричав – і не відводив погляду. «Я не завдам тобі болю, – присягався він, – навіть якщо ти завдаси болю мені».
Минула довга мить, потім друга. Матаяс відчував, як просякає кров’ю рукав. Подумав, що може знепритомніти.
А тоді, повільно, вовчі щелепи розімкнулися. Тварина сіла – біле хутро на морді було вкрите Матаясовою кров’ю – і нахилила голову набік. Вовк роздратовано видихнув.
– Мені теж приємно познайомитися, – відповів хлопчик.
Він обережно сів, замотав руку низом сорочки, а потім вони вдвох із вовком, обидва вкриті кров’ю, повернулися назад, туди, де інші гралися, перетворившись на купу вовченят і сірих форм.
– Це мій, – пояснив Матаяс, коли всі повернулися і витріщилися на них, а літня жінка похитала головою. Потім хлопчик зомлів.
Тієї ночі, на кораблі, Матаяс розповів Ніні про Трассела, про його злу вдачу, про рваний шрам. Урешті‑решт дівчина задрімала, і Матаяс дозволив собі теж заплющити очі. Крига чекала. Налетів убивчий вітер із білими зубами, десь віддалік завивали вовки та кричала Ніна, але Матаяс не міг до неї піти.
Відтоді сон повертався щоночі. Складно було не вчувати в ньому якогось лихого передвістя, і, коли Ніна недбало кинула ту жовту пігулку собі до кишені, Матаяс наче побачив, як насувається шторм: у вухах заревів вітер, поза шкурою пішов мороз, з’явилася впевненість, що скоро він втратить дівчину.
– Парем може більше з тобою не спрацювати, – сказав він тепер. Вони нарешті дісталися до безлюдного каналу, де пришвартували гондолу.
– Що?
– Твоя сила змінилася, чи не так?
Нінині кроки сповільнилися.
– Так.
– Через парем?
Тепер Ніна зупинилася.
– Чому ти мене про це розпитуєш?
Він не хотів її розпитувати. Він хотів знову поцілувати її, але сказав:
– Якщо тебе візьмуть у полон, можливо, шуанцям не вдасться скористатися наркотиком, щоб поневолити тебе.
– Або все може бути так само погано, як раніше.
– Та пігулка, отрута, що її дала тобі Тамар...
Ніна поклала долоню йому на руку.
– Я не збираюся потрапляти в полон, Матаясе.
– Але якщо ти...
– Я не знаю, як подіяла на мене парем. Мушу сподіватися, що з часом цей ефект зійде нанівець.
– А якщо ні?
– Мусить, – запевнила Ніна, зморщивши лоба. – Я не можу так жити. Це наче... бути собою лише наполовину. Хоча...
– Хоча... – підбадьорив фієрданець.
– Просто зараз жага не така сильна, – озвалася дівчина, наче щойно сама зрозуміла. – Правду кажучи, з моменту бійки в шинку я майже не думала про парем.
– Невже допомагає використання цієї нової сили?
– Можливо, – обережно погодилася вона. – І... – Ніна насупилася.
Матаяс почув низьке розкотисте бурчання.
– Це був твій шлунок?
– Був. – Нінине обличчя розітнула сліпуча посмішка. – Матаясе, я зголодніла.
Чи могла вона насправді врешті‑решт зцілитися? Чи апетит їй повернуло те, що Ніна вчинила в шинку? Матаясу до цього було байдуже. Він просто радів, що вона так посміхається. Хлопець підняв Серцетлумачницю в повітря й закрутив її.
– Ти підірвешся, якщо далі так поводитимешся, – попередила Ніна з черговою яскравою посмішкою.
– Ти легенька як пір’їнка.
– Не хотіла б я побачити ту пташку. А тепер ходімо замовмо мені стіс вафель, удвічі вищий за тебе. Я...
Вона змовкла на півслові, з обличчя миттю зникли всі барви.
– Ох, Святі.
Матаяс озирнувся через плече в напрямку її погляду і виявив, що дивиться собі в очі. На стіну наклеїли плакат, прикрашений страшенно точною замальовкою його обличчя. Під ілюстрацією і збоку кількома різними мовами було написано єдине слово: РОЗШУКУЄТЬСЯ.
Ніна зірвала плакат зі стіни.
– Тебе ж мали вважати мертвим.
– Мабуть, хтось побачив Маззенове тіло, перед тим як його спалили.
Можливо, фієрданці. Можливо, просто хтось у в’язниці. Унизу було написано ще кілька слів керчинською, їх Матаяс не міг прочитати, але він достатньо добре упізнав власне ім’я та суму.
– П’ятдесят тисяч крюґе. Вони пропонують винагороду тому, хто мене впіймає.
– Ні, – заперечила Ніна. Вона показала на текст під великими цифрами й переклала: – «Розшукується: Матаяс Гелвар. Живим або мертвим». Вони назначили ціну за твою голову.

16. Джаспер

оли навантажені Ніна з Матаясом повернулися до гробниці, Джасперові закортіло підскочити з‑за столу й затанцювати з ними обома вальс. Минулу годину він провів, намагаючись пояснити Кувею, як вони дістануться до посольства, і в нього склалося чітке враження, що малий прикидається дурником – напевно, просто тому, що йому подобалися сміховинні Джасперові жести.
– Можеш повторити останню частину? – тепер перепитав Кувей, нахиляючись трохи заблизько.
– Ніно, – попросив стрілець, – можеш допомогти нам полегшити спілкування?
– Дякувати Святим, – озвалася Інеж, полишаючи за столом спільну з Віланом і Казом роботу. Вони впорядковували безліч линв і механізмів, які Каз поцупив у цирку «Циркоа». Вілан провів останні дві години, змінюючи щось для забезпечення неушкодженості Інеж на силосах і додаючи намагнічені затискачі, що чіплятимуться до металевих боків споруд.
– Чому ти весь час витріщаєшся на нього? – поцікавився Кувей. – Я маю точно такий самий вигляд. Ти міг би дивитися на мене.
– Я не витріщаюся на нього, – заперечив Джаспер. – Я... наглядаю за роботою. – Що швидше Кувей потрапить на човен, то краще. У гробниці вже занадто людно.
– Вам удалося встановити зв’язок із біженцями? – запитала Інеж, махаючи Ніні через стіл і звільняючи біля себе місце, щоб Серцетлумачниця могла сісти.
– Усе відбулося гладенько, – запевнила Ніна. – Крім кількох розбитих вікон і того, що нас мало не застрелили.
Каз відірвав погляд від стола, слова дівчини гарантували його зацікавленість.
– Великі проблеми в Маленькій Равці? – поцікавився Джаспер.
– Нічого такого, із чим ми не змогли б упоратися, – відповіла Ніна. – Будь ласка, скажіть, чи маємо ми щось поїсти?
– Ти голодна? – здивувалася Інеж.
Усі вирячилися на Ніну. Вона присіла в реверансі.
– Так, так, Ніна Зенік голодна. А хтось погодує мене, перш ніж мені доведеться приготувати одного з вас?
– Не верзи дурниць, – порадив Джаспер, – ти не вмієш готувати.
Інеж уже копирсалася в тому, що залишилося від їхніх їстівних припасів, і розкладала перед Ніною небагаті пожертвування: солону тріску, сушене м’ясо й черстві крекери.
– Що сталося в шинку? – поцікавився Бреккер.
– Біженці перебувають в укритті в посольстві, – повідомив Матаяс. – Ми зустріли...
– Їхнього лідера, – підказала Ніна. – Вони чекатимуть на звістку від нас. Дівчина запхала до рота два крекери. – Вони гидкі.
– Не поспішай, – порадив Матаяс, – ти вдавишся.
– Це того вартує, – відказала Ніна, намагаючись проковтнути.
– Крекери?
– Я вдаю, що це пиріг. Коли відпливає корабель?
– Ми дізналися, що рейс із мелясою, що прямує до Ос Керво, відпливає об одинадцятій, – повідомила Інеж. – Шпехт наразі працює з документами.
– Добре, – зраділа Ніна, витягаючи з кишені клаптик паперу й розгладжуючи його на столі. Матаясів портрет «подивився» на них у відповідь. – Нам потрібно якомога скоріше забратися з міста.
– Чорт забирай! – вигукнув Джаспер. – Каз і Вілан знову попереду. – Він змахнув рукою туди, де вони повісили решту плакатів з розшуком: Джаспер, Каз, Інеж – усі були там. Ван Ек ще не наважився заклеїти всі поверхні в Кеттердамі обличчям Кувея Юл‑Бо, проте він створив видимість пошуків свого сина, тож тут висів іще й плакат, на якому обіцяли винагороду за безпечне повернення Вілана Ван Ека. На ньому були зображені колишні крамарикові риси, але Джаспер не вбачав особливої схожості. Бракувало тільки Ніни. Вона ніколи не бачилася з Ван Еком, і, попри те що мала стосунок до Покидьків, крамар, можливо, не знав, що дівчина теж була залучена до справи.
Матаяс роздивився плакати.
– Сто тисяч крюґе! – Він недовірливо зиркнув на Каза. – Навряд чи ти цього вартуєш.
На Казових устах з’явився натяк на посмішку.
– Як того хоче ринок.
– Точно, – утрутився Джаспер, – за мене вони пропонують лише тридцять тисяч.
– Гра ведеться на ваші життя, – зауважив Вілан. – Як ви можете поводитися так, наче це змагання?
– Ми застрягли в гробниці, крамарику. Слід діяти там, де це вдається.
– Може, нам усім слід податися до Равки, – запропонувала Ніна, постукуючи по плакату з розшуком Інеж. – Залишатися тут небезпечно.
– Непогана ідея, – похвалив її Каз.
Інеж рвучко глипнула на нього.
– Ти поїхав би до Равки?
– Нізащо! Я заляжу тут на дно. Хочу подивитися, як розпадеться на шматки Ван Екове життя, коли вдарить молоток.
– Але ти можеш поїхати, – нагадала Інеж Серцетлумачниця. – Джаспере? Ми могли б і Кольма взяти із собою.
Джаспер подумав про свого батька, що застряг у якомусь розкішному номері люкс в «Ґельдреннері» та, напевно, стирає килим аж до дощок, тупцяючи туди‑сюди. Минуло лише два дні, відколи стрілець дивився, як широка батькова спина зникає між могилами, коли Ротті повів того назад із Чорного Серпанку, але здавалося, що часу спливло значно більше. Відтоді Джаспера мало не вбили мисливці за гришниками, а за його голову назначили ціну. Проте, якщо їм вдасться просто впоратися із цією роботою сьогодні вночі, батько ніколи про це не дізнається.
– У жодному разі, – сказав він. – Я хочу, щоб він якомога скоріше отримав свої гроші й повернувся до Новозем’я. Я не зможу спокійно спати, поки він не буде в безпеці на своїй фермі. А ми заховаємося в його готелі, поки Ван Ека не буде дискредитовано і цукрові ринки не сказяться.
– Інеж? – запитала Ніна.
Усі, крім Джаспера, подивилися на Мару. Стрілець спостерігав за Казом, зацікавлений тим, як Бреккер відреагує на перспективу, що Інеж покине місто. Проте Казів вираз обличчя залишався байдужим, наче він очікував почути, о котрій годині подаватимуть вечерю.
Інеж похитала головою.
– Коли я попливу до Равки, то матиму власний корабель і ним керуватиме мій власний екіпаж.
Джасперові брови злетіли вгору.
– Відколи це ти стала мореплавцем? І якій нормальній людині захочеться проводити більше часу на кораблі?
Інеж посміхнулася.
– Я чула, що це місто доводить людей до божевілля.
Каз витяг із камізельки годинник.
– Ми прибудемо, коли виб’є восьму. Сьогодні вночі Ван Ек збирає на засідання Торговельну Раду в себе вдома.
– Гадаєш, вони виділять більше ресурсів на пошуки Вілана? – поцікавилася Ніна.
– Імовірно. Проте нам тепер до цього байдуже. Шум та приїзд і від’їзд людей будуть гарним прикриттям для нас із Віланом, щоб викрасти із сейфа печатку. У цей самий час Ніна з Інеж вразять Солодку Жилу. Вартові постійно патрулюють периметр силосів, і їм знадобиться близько дванадцяти хвилин, щоб обійти паркан. Вони завжди залишають когось стежити за воротами, тож наближайтеся туди розумно. – Хлопець поставив на стіл крихітну закорковану пляшечку. – Це кавовий екстракт. Кувею, Ніно, Джаспере, я хочу, щоби ви всі добряче ним побризкалися. Якщо ті щуанські солдати насправді можуть унюхати гришника, це може їх відігнати.
– Кава? – перепитав Кувей, витягаючи корок і обережно принюхуючись.
– Кмітливо, – похвалив Джаспер. – Колись ми додавали до нелегальних вантажів юрди і спецій мелену каву, щоб відігнати собак міської варти. Це спантеличує їхні носи.
Ніна взяла пляшечку й щедро помастила екстрактом за вухами та зап’ястя.
– Будемо сподіватися, що Кхерґууди працюють так само.
– Твоїм біженцям краще приготуватися, – нагадав Каз. – Скільки їх?
– Менше, ніж ми думали. П’ятнадцять і... ще двійко людей із посольства. Разом сімнадцять.
– Плюс ти, Матаяс, Вілан і Кувей. Двадцять один. Відповідно до цього Шпехт підробить листа.
– Я не поїду, – повідомив Вілан.
Джаспер зчепив пальці, щоб не тремтіли.
– Ні?
– Я не дозволю своєму батькові знову вигнати мене з міста.
– Чому всі так наполегливо прагнуть залишитися в цьому жалюгідному місті? – буркнула Ніна.
Джаспер відсунув свій стілець і роздивлявся Каза. Не схоже було, наче його здивувало те, що Вілан хоче залишитися в Кеттердамі.
– Ти знав, – озвався стрілець, склавши всі частинки головоломки докупи. – Ти знав, що Віланова мати жива.
– Віланова мати жива? – перепитала Ніна.
– А як ви думали, чому я дозволив вам двом поїхати до Олендаала? – запитав Каз.
Вілан кліпнув.
– І ти знав, що я брехав про кар’єр?
Джаспер відчув напад люті. Одна річ, що Каз пошив у дурні його, але Вілан був не таким, як решта. Попри те як йому не пощастило з батьком, Вілан не дозволив обставинам чи цьому місту позбавити себе чеснот. Він досі вірив, що люди можуть вчиняти правильно. Джаспер тицьнув у Каза пальцем.
– Ти не міг отак наосліп відправляти його до Святої Гільди. Це було жорстоко.
– Це було вкрай потрібно.
Вілан стиснув кулаки.
– Чому?
– Тому що ти досі не розумів, який твій батько насправді.
– Ти міг би мені сказати.
– Ти сердився. Гнів знищує. Мені потрібна була твоя доброчесність.
Вілан схрестив руки на грудях.
– Гаразд, ось маєш мене.
Каз склав руки на ціпку.
– Уже пізно, тож ви всі відкладіть убік свої носовички «Бідолашний Вілан» і зосередьтеся на завданні, що стоїть перед вами. Матаяс, Джаспер і Кувей вирушать до посольства о пів на десяту. Наблизитеся з каналу. Джаспере, ти високий, смаглявий і підозрілий...
– Усе це синоніми до слова «чарівний».
– Це означає, що ти мусиш бути вдвічі обачнішим.
– Нам завжди доводиться платити за свою велич.
– Спробуй поставитися до цього серйозно, – порадив Каз, і його голос скидався на іржаве лезо. Невже він справді непокоївся? Джаспер намагався не замислюватися, через нього він переймається чи через роботу. – Рухайтеся швидко і відведіть усіх до доку не раніше, ніж о десятій. Не хочу, щоб ви всі тинялися там, привертаючи увагу. Зустрінемося в Третій Гавані, п’ятнадцятий причал. Корабель називається «Веррґадер». Він плаває між Керчем і Равкою кілька разів на рік. – Бреккер підвівся. – Будьте розумними й не галасуйте. Нічого не спрацює, якщо Ван Ек про щось дізнається.
– І бережіть себе, – додала Інеж. – Я хочу відсвяткувати з вами всіма, коли корабель відпливе з гавані.
Джасперові теж цього хотілося. Він хотів побачити всіх їх у безпеці, коли мине ця ніч. Стрілець підвів руку.
– Там буде шампанське?
Ніна доїла останній крекер і облизала пальці.
– Там буду я. А я – іскриста штучка.
Після цього їм не залишалося нічого, як закінчити пакувати свої пристрої. Піднесених прощань не буде.
Джаспер почовгав до стола, де Вілан пакував свій наплічник, і вдав, що шукає щось потрібне в стосі мап і документів.
Стрілець повагався, а потім сказав:
– Ти можеш залишитися зі мною й та. Якщо хочеш. У готелі. Якщо тобі потрібно місце, де можна все перечекати.
– Справді?
– Авжеж, – запевнив Джаспер, недоречно здвигнувши плечима. – Інеж із Казом теж. Ми всі можемо там улаштуватися, перш ніж відплата знайде свого адресата.
– А потім? Коли твій батько сплатить свою позичку, ти повернешся до Новозем’я?
– Я муситиму.
Вілан чекав. У Джаспера не було для нього відповіді. Якщо він повернеться назад на ферму, спокуси Кеттердама й Бочки залишаться далеко позаду. Але він може просто знайти собі нову халепу, до якої можна вскочити. До того ж він матиме так багато грошей. Навіть після сплати позички залишатиметься ще понад три мільйони крюґе. Він знову здвигнув плечима.
– Це Каз складає плани.
– Авжеж, – погодився Вілан, але стрілець побачив на хлопчиковому обличчі розчарування.
– Гадаю, ти вже визначився зі своїм майбутнім?
– Ні. Я знаю тільки, що заберу з того місця матір і спробую збудувати для нас якесь життя. – Вілан кивнув на плакати на стіні. – Ти справді цього хочеш? Бути злочинцем? І далі стрибати з наступної ставки до наступної бійки, а звідти до наступного «ледь не дав маху»?
– Чесно? – Джаспер знав, що Віланові, напевно, не сподобається те, що він збирався сказати.
– Уже час, – покликав від дверей Каз.
– Так, це те, чого я хочу, – сказав стрілець. Вілан закинув наплічник на спину, і Джаспер, не задумуючись, простягнув руку й поправив лямку. Він не відпускав крамарика. – Але це не все, чого я хочу.
– Негайно, – попередив Каз.
«Я розтрощу йому голову тим ціпком». Джаспер відпустив лямку.
– Жодних плакальників.
– Жодних погребінь, – тихенько озвався Вілан. Вони з Казом зникли за дверима.
Наступними були Ніна та Інеж. Серцетлумачниця зникла в одному з переходів, щоб перевдягтися зі сміховинного фієрданського костюма в практичні штани, пальто й туніку – усе покраяно й пошито в Равці. Вона взяла із собою Матаяса і повернулася за кілька довжелезних хвилин, скуйовджена й рум’яна.
– Були при ділі? – Джаспер не міг утриматися від запитання.
– Я вчу Матаяса веселощів. І він чудовий студент. Дуже старанно ставиться до уроків.
– Ніно... – попередив Матаяс.
– Має проблеми зі ставленням до цього. Вочевидь, ще є куди розвиватися.
Інеж посунула пляшечку з кавовим екстрактом до стрільця.
– Джаспере, сьогодні вночі спробуй побути обачним.
– Я маю такі самі успіхи в обачності, як Матаяс у веселощах.
– Я відмінник щодо веселощів, – проревів фієрданець.
– Відмінник, – погодився Джаспер.
Він іще багато хотів сказати кожному з них, особливо Інеж, але не перед усіма іншими. «А можливо, ніколи», – припустив Джаспер. Він завинив Марі вибачення. Через його легковажність у П’ятій Гавані, перш ніж вони відпливли до Льодового Двору, на них чекала засідка, і ця помилка мало не коштувала дівчині життя. Але як, у біса, вибачитися за таке? «Пробач, через мене тебе мало не зарізали на смерть. Хто хоче вафель?»
Перш ніж йому вдалося обміркувати це детальніше, Інеж поцілувала стрільця в щоку, Ніна тицьнула пальцем у стіну з плакатами розшуку, і Джаспер залишився у гробниці чекати, поки виб’є пів на десяту, на самоті з похмурим із вигляду Кувеєм і Матаясом, який тинявся туди‑сюди.
Кувей узявся по‑новому складати записники у своєму мішку.
Джаспер сів за стіл.
– Тобі потрібно все це?
– Потрібно, – запевнив Кувей. – Ти бував у Равці?
«Бідолашне дитя налякане», – подумав стрілець.
– Ні, але з тобою будуть Ніна й Матаяс.
Кувей глипнув на фієрданця та прошепотів:
– Він страшенно суворий.
Джаспер розреготався.
– Він не те, що я називаю гулякою, але має кілька хороших якостей.
– Я тебе чую, Фахей, – буркнув Матаяс.
– Добре. Ненавиджу, коли доводиться кричати.
– Невже ти навіть не переймаєшся іншими? – поцікавився фієрданець.
– Звісно, переймаюся. Але ми всі вже виросли з пелюшок. Час турбот минув. Ми дісталися до найцікавішої частини, – хлопець поплескав свої револьвери, – до справи.
– Чи до смерті, – пробурмотів Матаяс. – Ти не гірше за мене знаєш, що Ніна не в найкращій формі.
– Вона й не знадобиться їй сьогодні. Головна ідея в тому, щоб не встрягати в сутичку, на жаль.
Матаяс припинив шастати і всівся за стіл навпроти стрільця.
– Що сталося в будиночку на озері?
Джаспер розгладив кутик котроїсь із мап.
– Я точно не впевнений, але думаю, що вона задушила хлопаку до смерті хмаркою пилюки.
– Не розумію, – зізнався Матаяс. – Хмаркою пилюки? Сьогодні вона керувала уламками кісток – раніше, до парем, вона такого не вміла. Схоже, Ніна вважає, що ці зміни тимчасові, залишковий ефект від наркотику, але... – Він повернувся до Кувея. – Чи може парем вплинути на силу Гриші? Змінити її? Знищити?
Кувей погрався із застібкою свого дорожнього мішка.
– Я б сказав, що це можливо. Вона пережила період відвикання. Це рідкість, і ми так мало знаємо про парем, про силу гришників.
– Ще не розітнув їх достатньо, щоб розгадати цю загадку? – Слова вилетіли з Джасперового рота, перш ніж він їх добряче обміркував. Стрілець знав, що це було несправедливо. Кувей та його батько самі були Гриші, і жоден із них не був спроможний завадити шуанцям здійснювати досліди над іншими.
– Ти сердишся на мене? – запитав Кувей.
Джаспер посміхнувся.
– Я не з тих, хто сердиться.
– Ні, з тих, – утрутився Матаяс. – Ти сердитий і наляканий.
Джаспер зміряв кремезного фієрданця поглядом.
– Перепрошую?
– Джаспер дуже хоробрий, – заперечив Кувей.
– Дякую, що помітив. – Стрілець простягнув ноги та схрестив щиколотки. – Хочеш щось мені сказати, Матаясе?
– Чому ти не хочеш плисти до Равки?
– Мій батько...
– Твій батько може піти сьогодні з нами. А якщо ти так за нього переймаєшся, чому не навідався вдень до нього в готель?
– Не розумію, яким боком це тебе стосується.
– Я знаю, як це – соромитися себе через те, ким ти є та що скоїв.
– Ти справді хочеш почати цю бесіду, мисливцю на відьом? Я не соромлюся. Я поводжуся обачно. Дякуючи таким людям, як ти і твої друзяки‑дрюскелле, світ перетворився на небезпечне місце для таких людей, як я. Так було завжди, і не схоже, щоб справи налагоджувалися.
Кувей потягнувся вперед і торкнувся Джасперової руки з благальним виразом обличчя.
– Зрозумій. Прошу. Те, що ми зробили, що зробив мій батько... Ми хотіли покращити справи, створити можливість для гришників... – Він удав, наче притискає щось донизу.
– Стримувати свої сили? – підказав Матаяс.
– Так. Точно. Щоб легше було переховуватися. Якщо Гриші не використовують свою силу, вони хворіють. Старішають, легко втомлюються, втрачають апетит. Це один зі шляхів, якими шуанці виявляють гришників, що намагаються жити таємним життям.
– Я не використовую свою силу, – заперечив Джаспер – Утім... – Він розчепірив пальці й перелічив на них: – По‑перше, заради парі я з’їв буквально ціле корито вафель, политих яблучним сиропом, і мало не повернувся за добавкою вже за кілька секунд. По‑друге, нестача енергії ніколи не була моєю проблемою. По‑третє, за ціле життя я навіть дня не хворів.
– Ні? – перепитав Матаяс. – Хвороби бувають різні.
Джаспер торкнувся руками револьверів. Очевидно, у фієрданця сьогодні багато на думці.
Кувей розкрив свій мішок і витяг бляшанку зі звичайною юрдою, яку продавали на кожному розі в Кеттердамі.
– Юрда – це стимулянт, що добре бореться з утомою. Мій батько думає... думав, що вона – це відповідь на питання, як допомогти таким, як ми. Якби йому вдалося знайти правильну формулу, це дозволило б гришникам залишатися здоровими, навіть приховуючи свою силу.
– Але так це не спрацювало, еге ж? – поцікавився Джаспер. Можливо, він справді трохи сердився.
– Тести пішли не так, як планувалося. Хтось із лабораторії не тримав язика за зубами. Наші лідери дізналися й вигадали інше призначення для парем. – Він похитав головою й показав на свій мішок. – Тепер я намагаюся згадати батькові досліди.
– Так ось що ти шкрябаєш у блокнотах?
– Я також веду щоденник.
– Мабуть, це надзвичайно захопливо. День перший: сидів у гробниці. День другий: ще трохи сидів у гробниці.
Матаяс проігнорував Джаспера й озвався:
– І що, є якісь успіхи?
Кувей насупився.
– Деякі. Я так думаю. У лабораторії, зі справжніми науковцями, можливо, буде більше. Я – не мій батько. Він був Творець. А я – Пекельник. Це не те, у чому я вправний.
– А в чому ти вправний? – запитав Джаспер.
Кувей кинув на нього допитливий погляд, а потім насупився.
– У мене ніколи не було нагоди дізнатися. У Шу Хані ми жили в постійному страху. Він ніколи не був нашим домом.
Це Джаспер точно міг зрозуміти. Він схопив бляшанку з юрдою і з клацанням відіткнув кришку. Це був  якісний товар із солодкавим ароматом, висушені квіти були майже цілими й мали яскравий помаранчевий колір.
– Ти думаєш, що, якби мав лабораторію й кілька гришників‑Творців поряд, тобі вдалося б відтворити батькові експерименти та якимось чином винайти протиотруту?
– Сподіваюся, – відповів Кувей.
– І як вона працюватиме?
– Вона очищатиме тіло від парем? – утрутився Матаяс.
– Так. Виводитиме парем, – пояснив Кувей. – Але навіть якщо ми досягнемо успіху, як нам її застосувати?
– Тобі доведеться підходити достатньо близько, щоб уколоти її або змусити когось її проковтнути, – зауважив фієрданець.
– А за той час, поки ти будеш у межах досяжності, тебе вколошкають, – завершив його думку Джаспер.
Він затис одну квітку юрди між пальцями. Кінець кінцем хтось збагне, як створити свою власну версію юрди парем, і, коли це станеться, одна квітка може коштувати гарних статків. Якщо він хоча б трошки зосереджувався на пелюстках, міг би відчути, як вони розпадаються на дрібні складові. Він не те щоб бачив – радше відчував усі відмінності, як крихітні шматочки матерії складалися в єдине ціле.
Стрілець повернув квітку до бляшанки. Коли ще був маленьким хлопчиком і лежав у батькових полях, Джаспер збагнув, що може висмоктати з квітки юрди колір, пелюстка за пелюсткою. Одного нудного дня він знебарвив на західному пасовищі лайливе слово великими літерами. Батько розлютився, але також і налякався. Кольм хрипко кричав, шмагаючи Джаспера, а потім просто сів і витріщився на сина, затиснувши у великих руках горнятко з чаєм, щоб вони припинили тремтіти. Спочатку Джаспер подумав, що тато розгнівався через лайку, але річ була зовсім не в цьому.
– Джасе, – сказав він нарешті. – Ти мусиш ніколи більше цього не робити. Пообіцяй мені. Твоя ма теж мала такий дар. Він принесе тобі самі лише страждання.
– Обіцяю, – швидко погодився Джаспер, прагнучи виправити все та досі здригаючись від того, що побачив свого терплячого, м’якої вдачі батька таким розлюченим. Але думати він міг лише про одне: «Не схоже було, наче ма страждала».
Правду кажучи, було схоже, що його мати раділа всьому. Вона народилася в Новозем’ї, її шкіра мала глибокий соковитий коричневий колір, а сама вона була така висока, що татові доводилося захиляти голову, щоб подивитися їй в очі. Перш ніж Джаспер виріс достатньо дорослим, щоби працювати в полях разом із батьком, йому дозволяли залишатися з мамою вдома. Там завжди були білизна, яку слід попрати, їжа, яку слід приготувати, і дрова, що їх слід порубати, а Джаспер обожнював допомагати.
– Як там моя земля? – питала мати щодня, коли батько повертався з поля, і пізніше Джаспер довідався, що ферма була записана на її ім’я; це був батьків весільний подарунок, після того як він майже рік упадав за Адіті Гіллі, перш ніж вона зволіла дати йому шанс.
– Квітне, – озивався Кольм, цілуючи її в щоку, – так само, як ти, кохана.
Джасперів та завжди обіцяв синові ввечері погратися з ним і навчити його свистіти, але незмінно з’їдав вечерю й засинав біля вогню, так і не знявши черевики з помаранчевими від юрди підошвами. Вони з матір’ю стягали черевики з ніг і потім, придушуючи хихотіння, накривали його ковдрою й виконували решту вечірніх обов’язків. Вони прибирали зі стола, заносили зняте з мотузки прання, а потім мама дбайливо вкладала Джаспера в ліжко. Байдуже, якою заклопотаною вона була, байдуже, скількох тварин потрібно було білувати чи скільки кошиків полагодити, – здавалося, вона завжди була сповнена тієї ж нескінченної, як у Джаспера, енергії та завжди знаходила час, щоб розповісти йому казочку перед сном або намугикати пісеньку.
Саме мати навчила Джаспера їздити верхи, ловити рибу на волосінь, чистити її, патрати куріпок, розводити вогнище, не маючи нічого, крім двох паличок, і заварювати порядне горнятко чаю. А ще вона навчила його стріляти. Спочатку з дитячої пневматичної рушниці, що не надто відрізнялася від іграшкової, а потім зі звичайної рушниці та пістолів. «Стріляти може кожен, – казала вона йому, – але не кожен може влучити». Вона навчила його, як вимірювати відстань, як вистежувати звірів у кущах, показала жарти, які може зіграти з очима світло, підказала, як ураховувати поправку на вітер, як стріляти, коли біжиш, а потім ще й коли сидиш на коні. Не було нічого, чого вона не вміла.
Були також і таємні уроки. Часом, коли вони пізно поверталися додому і матері потрібно було приготувати вечерю, вона кип’ятила воду, навіть не розпалюючи грубки, і змушувала хліб підійти, просто дивлячись на нього. Хлопчик бачив, як мама витягала плями з одягу самим лише дотиком пальців; а ще вона робила власний порох, видобуваючи селітру із дна давно пересохлого озера неподалік від того місця, де вони жили. «Навіщо платити за те, що я краще можу зробити сама? – питала вона. – Але ми ж не розповідатимемо по це та, гм‑м‑м?» Коли Джаспер цікавився чому, мама відповідала: «Тому що він і так має вдосталь про що турбуватися, і я не хочу, щоб він турбувався ще й про мене». Але та турбувався, особливо коли за порогом з’являвся хтось із материних новоземських друзів, шукаючи допомоги чи зцілення.
– Гадаєш, работорговці не можуть тебе тут дістати? – запитав він однієї ночі, міряючи кроками їхню хатинку, поки Джаспер кутався в ковдри, удаючи, що спить, аби підслухати. – Якщо поповзуть чутки, що тут живе Гриша.
– Ці чутки, – сказала Адіті, відмахуючись своєю граціозною рукою, – розпускатимемо не ми. Я не можу бути кимось іншим, крім себе, а якщо мій дар може допомогти людям, то мій обов’язок користуватися ним.
– А як щодо твого сина? Йому ти нічого не винна? Твій перший обов’язок – бути в безпеці, щоб ми тебе не втратили.
Але Джасперова мати узяла Кольмове обличчя у свої долоні, так ніжно, так доброзичливо, й очі її сяяли від усього того кохання.
– Якою матір’ю я буду для свого сина, якщо приховуватиму свої таланти? Якщо я дозволю страхові бути моїм провідником у житті? Ти знав, хто я така, коли просив обрати тебе, Кольме. Тож не наказуй мені тепер стати кимось іншим.
Ось так батькове роздратування минулося.
– Я знаю. Просто не можу змиритися з думкою, що втрачу тебе.
Вона засміялася й поцілувала чоловіка.
– Тоді ти мусиш міцніше тримати мене, – сказала Адіті, підморгуючи.
На цьому суперечка вщухла. Аж до наступної.
Як виявилося, Джасперів батько помилявся. Вони втратили Адіту не через работорговців.
Однієї ночі Джаспер прокинувся й почув голоси, а коли виплутався з‑під ковдри, побачив, як його мати вдягає на довгу нічну сорочку пальто, надіває капелюшок і взуває черевики. Йому тоді було сім, Джаспер був замаленьким як на свій вік, але достатньо дорослим, щоб знати, що найцікавіші розмови відбуваються після того, як він вкладається до ліжка. Біля дверей стояв новоземець у запорошеному одязі для їзди верхи, а Джасперів батько казав:
– Зараз середина ночі. Звісно ж, це може почекати до ранку.
– А якби це Джас лежав і страждав, що б ти тоді сказав? – запитала мати.
– Адіті...
Вона поцілувала Кольма в щоку, а потім узяла Джаспера на руки.
– Мій маленький зайчик прокинувся?
– Ні, – озвався він.
– Гаразд, тоді ти, мабуть, спиш. – Вона поклала сина назад до ліжка, поправила ковдру й поцілувала його в обидві щоки та чоло. – Спи, маленький зайчику, а завтра я повернуся.
Але наступного дня вона не повернулася, а коли вранці у двері постукали, це була не його мати, а лише той самий укритий пилюкою новоземець.
Кольм схопив сина й за кілька секунд вискочив у двері. Він натягнув на голову капелюха, бухнув на сідло перед собою Джаспера, а потім погнав коня галопом. Запорошений чоловік їхав верхи на ще запорошенішому коні, а вони скакали назирці за ним, долаючи кілометри оброблених полів аж до білого фермерського будиночка на краю поля юрди. Він був значно гарніший за їхню хатинку, двоповерховий, із заскленими вікнами.
Жінка, що чекала на них біля дверей, була гладша за Джасперову матір, проте не така висока, її заплетене в коси волосся було скручене товстими кільцями. Господиня помахала їм і сказала:
– Вона нагорі.
Коли минули роки і Джаспер намагався скласти докупи все, що відбулося в ті жахливі дні, він пригадував дуже небагато: споліровану дерев’яну підлогу фермерського будинку і якою шовковою вона здавалася під пальцями, очі гладкої жінки, червоні від сліз, і дівчинку – дитину, на кілька років старшу за Джаспера, з такими ж, як у матері, косами. Дівчинка схотіла випити води з криниці, яку викопали занадто близько до шахти. Її мали б забити дошками, але хтось просто забрав відро. Проте корба та стара мотузка були на місці. Тож дівчинка із друзями скористалися чиїмось цеберцем для обідів, щоб витягти нагору воду, холодну, як ранок, і вдвічі чистішу. Усі троє тієї ночі захворіли. Двоє діток померли. Але Джасперова мати урятувала дівчинку, доньку гладкої жінки.
Адіті прийшла до ліжка дівчинки, понюхала металеве цеберце для обідів, а потім поклала руки на запалену дитячу шкіру. Опівдні наступного дня гарячка вщухла, а з очей дівчинки зник жовтуватий відтінок. Було пізнє пообіддя, коли дитина сіла і сказала своїй мамі, що хоче їсти. Адіті всміхнулася їй та впала.
– Вона не була достатньо обережною, коли витягала отруту, – пояснив укритий пилюкою чоловік, – і забагато всотала в себе. Я вже бачив, як таке траплялося із зова раніше.
«Зова». Це означало просто «благословенні». Це слово Джасперова мати вживала замість слова «Гриша». «Ми зова, – казала вона Джасперові, коли клацанням пальців змушувала квітку буяти. – Ти і я».
Тоді вже не залишилося нікого, кого можна було покликати, щоб урятувати її. Джаспер не знав як. Якби вона була при тямі, якби була сильнішою, можливо, змогла б сама себе зцілити. А натомість вона ковзнула до якогось глибокого сну, а її дихання ставало щораз утрудненішим.
Джаспер спав, притиснувшись щокою до материної руки, упевнений, що будь‑якої миті вона прокинеться, погладить його по щічці й він почує її голос:
– Що ти тут робиш, маленький зайчику?
Натомість він прокинувся від батькових ридань.
Вони привезли її назад на ферму й поховали під вишнею, що якраз зацвіла. Джасперові дерево здавалося занадто гарним для такого сумного дня; навіть тепер, побачивши ті блідо‑рожеві квіти у вітрині чи вишиті на жіночих шовках, він тужив. Пелюстки повертали спогади про запах свіжовикопаної землі, про вітер, що шепочеться в полях, про те, як тремтів батьків баритон, коли він співав самотню пісню – каельський мотив і слова, яких Джаспер не розумів.
Коли Кольм закінчив, останні ноти попливли до вишневих гілок і Джаспер запитав:
– А ма була відьма?
Кольм поклав укриту ластовинням руку синові на плече і притягнув його ближче.
– Вона була королева, Джасе, – відповів він. – Вона була наша королева.
Того дня Джаспер приготував їм вечерю – підгоріле печиво і водянистий суп, але батько з’їв дуже мало й читав йому з каельської книжки про Святих, поки не догоріли свічки, а біль у хлопчикових грудях полегшав і дозволив йому заснути. Так відтоді й повелося: вони були вдвох, піклувалися один про одного, працювали в полях, улітку в’язали снопи й сушили юрду, намагаючись зробити ферму прибутковою. Чому цього не було достатньо?
Але навіть тоді, коли Джаспер подумав так, він розумів, що цього ніколи не буде достатньо. Він ніколи не зможе повернутися до колишнього життя. Він не був створений для нього. Можливо, якби мати залишалася живою, вона б навчила Джаспера, куди направити його невгамовність. Можливо, вона показала б йому, як скористатися своєю силою, замість того щоб приховувати її. Можливо, він подався б до Равки, щоб стати солдатом на боці корони. А можливо, він усе одно закінчив би тут.
Джаспер повитирав із пучок плями від юрди й повернув кришку на бляшанку.
– Новоземці використовують не лише квіти, – повідомив він. – Я пам’ятаю, як моя мати замочувала стебла юрди в козячому молоці. Вона давала мені це пити, коли я йшов у поля.
– Навіщо? – поцікавився Матаяс.
– Щоб нейтралізувати ефект від того, що я цілий день вдихатиму пилок юрди. Цього забагато для дитячого організму, та й ніхто не хотів, щоб я ставав іще збудженішим, ніж уже був.
– Стебла? – повторив Кувей. – Люди здебільшого просто викидають їх.
– У стеблах є бальзам. Новоземці збирають його для мазей, що втирають дітям у ясна та ніздрі, коли спалюють юрду. – Джасперові пальці побарабанили по бляшанці, у  його голові вже сформулювалася думка. Чи може секретом протиотрути для юрди парем бути сама рослина юрди? Він не був хіміком; він не думав так, як Вілан, і його не готували бути Творцем. Але Джаспер був син своєї матері. – Що, як існує різновид бальзаму, який нейтралізує дію юрди парем? Ми все одно не матимемо можливості застосувати його...
Саме тієї миті розсипалися вікна. Джаспер витяг револьвери швидше, ніж устиг вдихнути, Матаяс штовхнув Кувея на землю й поклав на плече свою гвинтівку. Вони притислися до стіни, і Джаспер визирнув крізь розбитий вітраж. У затінку цвинтаря він побачив, як піднялися ліхтарі, як посунулися тіні, що мали бути людьми – безліччю людей.
– Якщо це не привиди трохи пожвавішали, – сказав стрілець, – схоже, що в нас гості.

Частина четверта
Нежданий гість

17. Інеж

ночі здавалося, наче район складів скинув шкіру й набув нової форми. Серед халуп на його східній окраїні вирувало життя, а самі вулиці перетворилися на безлюдні землі, лише вартові залишалися на своїх постах, а піхотинці міської варти здійснювали свої обходи.
Інеж та Ніна пришвартували човен у широкому центральному каналі, що тягнувся аж до самого серця району, і проклали собі шлях тихою набережною, тримаючись якомога ближче до складів і подалі від ліхтарів, що вишикувалися вздовж крайки води. Дівчата пройшли повз навантажені лісом баржі, повз просторі вантажні човни, засипані вугіллям. Подекуди їм на очі потрапляли чоловіки, що працювали у світлі ліхтарів, вантажачи бочки рому чи тюки з бавовною. Такий дорогоцінний вантаж не можна було залишати на ніч без нагляду. Коли дівчата вже майже дісталися Солодкої Жили, вони побачили двох чоловіків, які розвантажували щось із великого фургона, зупиненого обіч каналу та освітленого одною‑єдиною лампою синюватого відтінку.
– Ліхтрупик, – прошепотіла Інеж, і Ніна здригнулася. Жеврики, зроблені з подрібнених скелетів глибоководних риб, світилися зеленим. Проте ліхтрупики живило зовсім інше паливо: це були сині перестороги, які дозволяли людям упізнати плоскодонні човни тілозбирачів, які перевозили мертвий вантаж.
– Що тілозбирачі роблять у районі складів?
– Людям не подобається бачити тіла на вулицях або в каналах. Уночі район складів безлюдніє, тому мерців доставляють саме сюди. Щойно сонце ховається за обрієм, тілозбирачі привозять сюди свій урожай мертвих. До світанку тілозбирачів тут уже не буде, так само як і їхнього вантажу, – тіла опиняться на Баржі Женця, де їх спалять.
– Чому б просто не збудувати справжній цвинтар? – поцікавилася Ніна.
– Місця немає. Я знаю, що давним‑давно шепотілися про те, щоб знову відкрити Чорний Серпанок, але розмови стихли, коли вибухнула Чума королівської придворної дами. Люди занадто бояться поширення інфекції. Якщо родина може собі це дозволити, вони поховають тебе на цвинтарі чи кладовищі за межами Кеттердама. А якщо не може...
– Жодних плакальників, – похмуро закінчила Ніна.
«Жодних плакальників, жодних погребінь». Інший спосіб сказати «хай щастить». Але й ще дещо. Похмурий натяк на те, що в людей на кшталт них не буде дорогого похорону, не буде мармурових меморіальних дощок на згадку про їхні імена, не буде вінків із мирту та троянд.
Коли вони наблизилися до Солодкої Жили, Інеж пішла попереду. Самі по собі силоси жахали: це були величезні, наче боги‑вартові, монументи працьовитості, прикрашені Ван Ековим червоним лавром. Незабаром усі дізнаються, що уособлювала ця емблема, – боягузливість і брехливість. Кругле скупчення Ван Екових силосів обгороджував високий металевий паркан.
– Колючий дріт, – зауважила Ніна.
– Це не проблема. – Його винайшли, щоб утримати худобу в загонах. Марі він не стане на заваді.
Дівчата наблизилися до варти біля міцної стіни складу з червоної цегли та зайняли свої позиції, упевнившись, що процедури у вартових не змінилися. Як і казав Бреккер, вартовим знадобилося майже дванадцять хвилин, щоб обійти паркан довкола силосів. Коли патруль перебуватиме зі східного боку периметра, Інеж матиме менше ніж шість хвилин, щоб перетнути дротяну загорожу. Коли вартові перемістяться західніше, їм буде досить просто помітити дівчину на линві між силосами, але майже неможливо побачити її на даху. Протягом цих шести хвилин Інеж крізь люк опустить довгоносика до силосу, а потім відчепить линву. Якщо їй знадобиться більше часу, вона просто почекає, поки вартові знову обійдуть коло. Мара не бачитиме їх, але Ніна мала в руці потужний жеврик. Вона просигналізує Інеж коротким спалахом зеленого світла, коли можна буде вільно перейти до наступного силосу.
– Десять силосів, – сказала Інеж. – Дев’ять переходів.
– Зблизька вони набагато вищі, – зізналася Ніна. – Ти готова до цього?
Інеж не могла заперечити, що вигляд вони мають загрозливий.
– Байдуже, яка заввишки гора, – сходження завжди однакове.
– Технічно це не зовсім так. Тобі потрібні мотузки, льодоруби...
– Не будь Матаясом.
Ніна нажахано затулила рота рукою.
– Щоб компенсувати це, мені доведеться з’їсти вдвічі більше пирога.
Інеж із мудрим виглядом кивнула.
– Звучить практично.
Патруль знову вийшов із караульного приміщення.
– Інеж, – затинаючись, озвалася Ніна, – ти мусиш знати: моя сила змінилася після парем. Якщо ми встрягнемо в сутичку...
– Сьогодні жодної сутички. Ми пройдемо крізь це непомітно, мов привиди. – Мара стиснула Нінине плече. – І я не знаю шаленішого за тебе воїна, із силою чи без.
– Але...
– Ніно, вартові.
Патруль зник із поля зору. Якщо вони не візьмуться до справи негайно, доведеться чекати наступного циклу, а це виб’є їх із розкладу.
– Я цим займуся, – заспокоїла Ніна і рвучко рушила до караульного приміщення.
За кілька кроків, які знадобилися їй, щоб подолати відстань від їхнього пункту спостереження біля складу до моря ліхтарного світла, яке заливало караульне приміщення, уся Нінина поведінка змінилася. Інеж не могла цього достеменно пояснити, але кроки дівчини стали нерішучими, а плечі трохи зіщулилися. Здавалося, що вона якось зменшилася. Тепер Ніна була не натренованою гришницею, а юною боязкою іммігранткою, яка сподівалася на крихту люб’язності.
– Перепрошувати? – сказала вона зі сміховинно сильним равканським акцентом.
Вартовий тримав зброю напоготові, проте не здавався надто занепокоєним.
– Вам не слід розгулювати тут уночі.
Ніна пробурмотіла щось, дивлячись на нього знизу вгору великими зеленими очима. Інеж і гадки не мала, що дівчина може видаватися такою цілком квітучою.
– Що це було? – перепитав вартовий, наближаючись на крок.
Інеж зробила свій хід. Вона підпалила довгий ґніт низькосортної фотобомби, яку дав їм Вілан, а потім, тримаючись подалі від моря світла, підскочила до паркана і безшумно вилізла на нього. Опинилася майже точнісінько позаду Ніни й вартового, а потім над ними. Легко прослизнувши між витками колючого дроту, Мара чула їхні голоси.
– Я прийшла по роботу, так? – пояснювала Ніна. – Робити цукор.
– Ми його тут не робимо, лише зберігаємо. Ви, мабуть, хотіли піти на один із переробних заводів.
– Але мені потрібна робота. Я... Я... 
– Ох, агов, не плачте. Тихенько, ось так.
Інеж стримала фиркання й без жодного звуку стрибнула на землю з іншого боку паркана. Крізь нього вона побачила мішки з піском, про які оповідав Каз, вони були складені купою позаду затильної стіни караульного приміщення; а ще вона помітила там кутик чогось, що напевно було сіткою, якою, згідно з Казовим планом, дівчина мала скористатися.
– Ваш... м‑м‑м... ваш товариш теж шукає роботу? – саме запитав вартовий.
– Нема в мене... як ви сказали? Товариша?
Ворота обіч караульного приміщення не були зачинені зсередини, тож Інеж поштовхом відчинила їх, залишила нещільно причиненими для Ніни й поспіхом побігла до затінку біля підніжжя найближчого силосу.
Вона почула, як Ніна попрощалася й пішла геть у напрямку, протилежному їхньому пункту спостереження. Інеж трохи почекала. Хвилини спливали, і, коли вона вже була переконана, що бомба мала ваду, пролунало гучне «клац» і біля складу, з якого вони шпигували за вартовими, зблиснув яскравий спалах світла. Знову з’явився вартовий із рушницею напоготові та ступив кілька великих кроків у напрямку складу.
– Агов? – гукнув він.
Із затінку позаду нього вислизнула Ніна й за коротку мить опинилася за воротами. Вона надійно зачинила їх і, розчинившись у темряві, попрямувала до другого силосу. Звідси Серцетлумачниця зможе сигналізувати Інеж, поки патруль здійснюватиме обходи.
Вартовий повернувся на пост, задкуючи на той випадок, якщо на складі на нього досі чекає якась загроза. Урешті‑решт чоловік обернувся й добряче посмикав ворота, упевнився, що вони замкнені, а тоді попрямував до караульного приміщення.
Інеж дочекалася Ніниного сигналу, а потім поскакала вгору сходинками, привареними до стіни силосу. Один поверх, два, десять. На карнавалі увагу публіки тримав би в напрузі її дядько, розважаючи натовп, поки Інеж підіймалася. «Ніколи раніше ніхто, тим паче такий юний, не намагався здійснити таке! Просто над вами, дивіться на линву на жахливій висоті». Тут з’явилася б пляма світла й вихопила б з темряви линву, щоб та здавалася найтоншим пасмом павутиння, натягнутим від краю до краю намету. «Джентльмени, візьміть за руку ваших панянок. Відчуваєте, які тоненькі в них пальчики? А тепер, якщо хочете, уявіть, як це – намагатися йти чимось таким тоненьким, таким тендітним! Хто наважиться кинути виклик самій смерті?»
Тоді Інеж з’являлася на вершечку стовпа і, взявшись у боки, кричала: «Я!»
І натовп задихався від жаху.
«Але заждіть, ні, це не може бути правдою, – казав її дядечко, – маленька дівчинка?..»
Цієї миті натовп завжди шаленів. Жінки непритомніли. Подеколи якийсь із чоловіків намагався зупинити видовище.
Цієї ночі натовпу не було, лише вітер, холодний метал під пальцями та яскраве обличчя місяця.
Інеж дісталася до верхівки силосу й окинула поглядом місто внизу. Кеттердам сяяв золотими вогнями, каналами повільно рухалися ліхтарі, палахкотливі свічки виставляли у вікна, крамнички та шинки досі яскраво світилися, готові до вечірньої роботи. Дівчина змогла впізнати мерехтливі блискітки Ліду, різнокольорові ліхтарі та галасливі водоспади лампочок у Клепках.
Мине всього кілька коротких днів, і Ван Екові статки буде зруйновано, а вона звільниться від контракту з Пером Гаскелем. Звільниться. Щоб жити так, як мріяла. Щоб шукати прощення своїм гріхам. Щоб бігти до своєї мети. Чи сумуватиме вона за цим місцем? За цим людним міським безладом, що їй довелося так добре вивчити, що якимось чином став її домівкою? Мара відчувала, що неодмінно сумуватиме. Отже, цієї ночі вона виступатиме для свого міста, для мешканців Кеттердама, навіть якщо вони не знатимуть, що слід аплодувати.
Хоча й довелося напружити м’язи, Інеж удалося розкрутити колесо на кришці силосного люка й відкинути її. Дівчина залізла рукою в кишеню й витягла закоркований слоїк із хімічним довгоносиком. Дотримуючись Віланових інструкцій, вона добряче потрясла його й вилила вміст до силосу. Повітря наповнилося ледь чутним шипінням, і, поки Мара спостерігала, цукор заворушився, наче під його поверхнею рухалося щось живе. Дівчина здригнулася. Вона чула про робітників, які помирали в силосах, коли зерно, чи злаки, чи цукор просипалися під їхніми ногами, і люди повільно задихалися. Вона опустила кришку люка й міцно зачинила її.
Потім Інеж потягнулася вниз, до першої сходинки металевої драбини, і прикріпила до неї намагнічений затискач. Це Вілан їй дав його. Він по‑справжньому надійно чіплявся. Після натискання на кнопку вистрибнули два намагнічених дротяних провідники і з тихеньким «дзень» причепилися до силосу. Інеж дістала із заплічного мішка арбалет і важку зв’язку линви, потім протягнула один її кінець крізь затискач, міцно закріпила та приєднала дротяні провідники. Другий кінець був закріплений до металевого затискача, зарядженого в арбалет. Інеж натиснула на гачок. Перший постріл не влучив у ціль, тож їй довелося притягнути линву назад. Другий постріл зачепився не за ту сходинку. Але третій постріл влучив точнісінько в ціль на сусідньому силосі. Дівчина покрутила затискач, поки не відчула, що линва достатньо натягнулася. Вони вже раніше користувалися схожим механізмом, але ніколи не застосовували його на таких далеких відстанях чи на такій висоті. Байдуже. Відстань та небезпека зміняться, коли Інеж опиниться на линві, – і вона зміниться теж. На мотузці вона нікому нічим не була зобов’язана, перетворювалася на істоту, підвішену між небом і землею, без минулого чи теперішнього.
Час настав. Ти можеш навчитися виступати на гойдалках, але потрібно мати природжений талант, щоб ходити по линві.
Мати оповідала Інеж, що талановиті линвоходи походили від Людей Повітря, які колись мали крила, і що за умови правильного освітлення ці крила можуть промайнути перед простими смертними, які їм сподобаються. Відтоді Інеж невпинно так і сяк крутилася перед дзеркалом і вивчала свою тінь, не зважаючи на кпини кузенів, щоб побачити, чи не покажуться, бува, її власні крила.
Коли батько втомився від її щоденних докучань, він дозволив доньці почати вчитися на низьких мотузках, босоніж, щоб вона відчула, як ходити вперед і задки, утримуючи рівновагу. Вона страшенно нудьгувала, але ретельно щодня виконувала вправи, перевіряючи свою силу, намагаючись відчувати шкіряні черевики, які дозволять утриматися на тугішому й не такому дружньому дроті. Якщо тато відтягався, дівчинка переверталася догори ногами, тож, коли він повертався назад, вона розгулювала линвою на руках. Він погодився підняти мотузку на кілька сантиметрів вище, дозволив доньці спробувати справжню линву, і на кожному рівні Інеж удосконалювала те чи інше вміння – колесо, сальто, прогулянку із наповненим водою глечиком на голові. Вона ознайомилася з тонкою гнучкою жердиною, яка допомагала утримувати рівновагу на найбільшій висоті.
Якось у пообідні години її дядько й кузени ставили новий елемент. Ганзі мав штовхати линвою тачку, у якій сиділа Аша. День був спекотний, тож вони вирішили перепочити, пообідати і трохи поплавати в річці. Самотня в притихлому таборі, Інеж вилізла на одну з платформ, які вони встановили, і переконалася, що сонце світить у спину й вона чітко бачитиме линву.
Так високо світ перетворився на власне відображення, його обриси стиснулися, його тіні видовжилися й чомусь здавалися ненадійними, хоча й мали знайомі форми; коли Інеж поставила ногу в капці на линву, вона раптом відчула короткочасний сумнів. Хоча линва була така сама завширшки, як та, якою дівчинка тижнями розгулювала без страху, вона здавалася значно тоншою, наче в цьому задзеркаллі линви підкорялися іншим законам. «Якщо приходить страх, незабаром щось мусить статися».
Інеж глибоко вдихнула, напружила м’язи і ступила перший крок у прірву. Під нею вкривалося брижами море трави. Дівчина відчула, як посунулася її вага, нахилилася ліворуч, відчула, як тягне до себе земля, як гравітація вже готова поєднати її з власною тінню далеко внизу.
М’язи Інеж напружилися, вона підігнула коліна; минула мить – і залишилися тільки дівчина й линва. Вона вже була на середині шляху, коли відчула, що за нею спостерігають. Інеж розширила своє поле зору, водночас не втрачаючи сфокусованості. Вона ніколи не забуде батьків вираз обличчя, коли він повернувся з річки з дядьком і кузинами: голова простягнулася до неї, рот перетворився на чорне перелякане «О»; з фургона з’явилася мати і схопилася рукою за серце. Усі мовчки заклякли, страхаючись зруйнувати її зосередженість, – перша публіка, що стежила за її виступом на линві, оніміла від жаху, який неабияк лестив дівчинці.
Коли Інеж злізла на землю, мати витратила майже годину, розриваючись між обіймами з донькою та криками. Батько лютував, але дівчинка помітила і гордість у його погляді, і заздрісний захват в очах кузин.
Коли одна із сестер пізніше відвела її вбік і поцікавилася: «Як ти йдеш так безстрашно?» – дівчинка лише здвигнула плечима і сказала: «Це була просто прогулянка».
Але вона збрехала. Це було краще за прогулянку. Коли інші люди ходили по мотузці, вони змагалися – із вітром, із висотою, із відстанню. Коли Інеж опинялася на линві, та перетворювалася на її світ. Дівчинка відчувала нахил і погойдування. Линва була планетою, а Інеж – її місяцем. Линва мала простоту, якої Інеж ніколи не відчувала на гойдалках, де нею керувала інерція. Дівчинка любила спокій, який могла знайти на линві, хай ніхто більше не міг цього зрозуміти.
Вона впала лише одного разу й досі звинувачує в цьому сітку. Її натягнули через те, що Ганзі додав до свого виступу одноколісний велосипед. Однієї миті Інеж ішла, а наступної вже падала. Їй навіть забракло часу помітити це, поки вона не врізалася в сітку й не відскочила від неї просто на землю. Інеж щось налякало у відкритті того, яка тверда земля, що вона не пом’якшилася й не вигнулася для неї. Дівчинка зламала два ребра, а на голові набила ґулю завбільшки з гусяче яйце.
«Добре, що вона така велика, – бурмотів над нею батько. – Це свідчить, що кров не потрапила в мозок».
Щойно з Інеж зняли пов’язки, вона повернулася на линву. І більше ніколи не працювала із сіткою. Вона знала, що сітка додає їй легковажності. Але зараз, дивлячись униз, дівчина мусила погодитися, що не заперечувала б проти невеличкої страховки. Далеко внизу місячне світло вихоплювало з темряви бруківку й надавало каменям схожості з насінням якогось екзотичного фрукта. Утім, захована за караульним приміщенням сітка не допомогла б, якби її тримала тільки Ніна; і, незалежно від того, що спершу задумував Каз, новий план не передбачав того, щоб хтось тримав сітку у всіх на очах. Отже, Інеж ітиме, як ішла завжди, ніщо не зможе впіймати її, а вгорі підтримуватимуть лише невидимі крила.
Інеж витягла свій балансир із петельки в камізельці та, змахнувши рукою, розкрила його на всю довжину. Дівчина перевірила вагу балансира в руках, зігнула в капцях пальці ніг. Капці були шкіряні, украдені на її прохання з цирку «Циркоа». Їхнім гладеньким підошвам бракувало упевненої відчутної хватки її улюблених гумових черевиків, проте ці було легше зняти.
Нарешті Ніна подала сигнал – короткий спалах зеленого світла.
Інеж ступила на линву. Тієї ж миті на неї налетів вітер, дівчина повільно видихнула повітря, відчуваючи, як він завзято її смикає, і скористалася гнучкою жердиною, щоб опустити нижче свій гравітаційний центр.
Мара дозволила колінам ледь зігнутися. На щастя, линва майже не мала віддачі. Дівчина пішла, відчуваючи, як міцно тисне дріт під вигнутими дугами ступнями. З кожним кроком линва викривлялася, намагаючись вирватися з лещат пальців ніг.
Тепле повітря торкалося шкіри. Воно пахло цукром і мелясою. Каптур був опущений, і Мара відчувала, як вибивається з коси волосся, щоб полоскотати їй обличчя. Дівчина зосередилася на линві, відчуваючи знайому спорідненість, яку вона пізнала в дитинстві, наче дріт притискається до неї так міцно, як вона притискається до нього, він запрошує її до задзеркалля, таємного місця, де, крім неї, немає нікого. За кілька секунд Інеж дісталася до даху другого силосу.
Вона ступила на нього, складаючи балансир і повертаючи його в петлю. Дівчина сьорбнула води з фляжки в кишені та дозволила собі коротеньке потягування. Потім відчинила кришку люка й витягла довгоносика. Знову почула шипіння, що потріскувало, і ніс наповнився запахом паленого цукру. Солодка щільна хмарка аромату цього разу пахла сильніше.
Несподівано Інеж знову опинилася у «Звіринці», товста рука наполегливо вхопила її за зап’ястя. Мара навчилася передбачати, коли можуть наринути спогади, і налаштовуватися на них, але цього разу була неготовою. Вони накинулися на неї наполегливіше, ніж вітер на линві, змушуючи свідомість розпастися на шматки. Хоча від чоловіка пахло ваніллю, крім неї Інеж відчувала запах часнику. Вона відчула, як ворушиться довкола неї шовк, наче ліжко теж було живою істотою.
Інеж не всіх їх пам’ятає. Коли ночі у «Звіринці» сплелися в одну, вона вдосконалила своє вміння ціпеніти, так цілковито зникаючи, що її майже не турбувало, що відбувається із залишеним напризволяще тілом. Вона дізналася, що чоловіки, які навідуються до Будинку, ніколи не придивляються занадто близько, ніколи не ставлять забагато запитань. Їм потрібна була ілюзія, і вони свідомо ігнорували все, аби цю ілюзію захистити. Сльози, безперечно, були заборонені. Першої ночі вона плакала. Цьоця Гелін відлупцювала її прутом, потім ціпком, а потім душила, поки вона не знепритомніла. Наступного разу страх Інеж перевершив смуток.
Вона навчилася посміхатися, шепотіти, вигинати спину і видавати звуки, яких вимагали клієнти Цьоці Гелін. Вона й далі плакала, але сльози більше ніколи не пролилися. Вони заповнювали порожнину всередині, криницю смутку, де Інеж щоночі каменем ішла на дно. «Звіринець» був одним із найдорожчих будинків задоволень в Бочці, але його клієнти не були добрішими за тих, хто частіше навідувався до дешевих борделів чи дівчат у провулках. У якомусь розумінні, як дізналася Інеж, вони були навіть гіршими. «Коли чоловік витрачає таку купу грошей, – пояснювала каельська дівчина, Каера, – він гадає, що має право на все, що йому заманеться».
Чоловіки бували молодими, старими, привабливими та огидними. Був один, який плакав і бив її, якщо не міг похизуватися своєю чоловічою силою. Інший хотів, щоб вона вдавала, що це їхня перша шлюбна ніч і зізнавалася в коханні. Був чоловік із гострими, наче в кошеняти, зубами, який до крові кусав її груди. Цьоця Гелін додала до її контракту ціну закривавлених простирадл і пропущені дні роботи. Проте навіть він не був найгіршим. Найгіршим був равканець, який обрав її у вітальні, чоловік із запахом ванілі. Лише коли вони прийшли до її кімнати, серед багряних шовків та фіміаму він сказав:
– Знаєш, я вже бачив тебе раніше.
Інеж засміялася, подумавши, що це частина гри, у яку він хотів би пограти, і налила чоловікові вина із золотої карафки.
– Авжеж, не бачили.
– Це було кілька років тому, на одному з карнавалів у передмістях Кар’єви.
Вино перелилося через вінця келиха.
– Ви, мабуть, переплутали мене з кимось іншим.
– Ні, – наполягав він, розлютившись, як хлопчик. – Я впевнений. Я бачив, як твоя родина там виступала. Мені якраз дали в армії відпустку. Тобі було не більш ніж десять років, ти була тоненьким пагінцем, дівчинкою, яка без страху ходила по линві. Ти мала головний убір, прикрашений трояндами. Однієї миті ти помилилася. Оступилася, і пелюстки з твоєї корони хмаркою полетіли донизу, нижче й нижче. – Він поворушив пальцями в повітрі, наче зображуючи снігопад. – Натовп задихнувся від жаху, і я так само. Я повернувся наступної ночі, і це сталося знову, та, попри те що я знав, що це лише частина вистави, моє серце стиснулося, коли ти вдала, наче втратила рівновагу.
Інеж намагалася приборкати тремтіння рук. Головний убір із трояндами був материною ідеєю.
– Складається враження, що все занадто легко, коли ти стрибаєш, як білочка. Вони мусять вірити, що ти в небезпеці, навіть якщо це не так.
Це була найгірша ніч Інежу «Звіринці», оскільки вона не змогла покинути своє тіло, коли чоловік із запахом ванілі почав цілувати її шию і знімати з неї шовки. Якимось чином його спогади про неї зв’язали минуле і теперішнє Інеж докупи, а її саму пришпилили під ним до ліжка. Вона плакала, але він цим, схоже, не переймався.
Інеж чула, як шипить цукор, поки працював довгоносик. Вона змусила себе зосередитися на цьому звуці й дихати попри те, що стислося горло.
«Я буду з тобою, коли ти скинеш броню». Ці слова вона сказала Бреккерові на борту «Феролінда», розпачливо бажаючи якогось знаку, що він зможе їй відкритися, що вони зможуть бути чимось більшим, аніж двома недовірливими створіннями, яких поєднала огида до цього світу. Але що могло б статися, якби тієї ночі він заговорив? Якби він свідомо запропонував їй якусь частинку свого серця? Що, якби він прийшов до неї, відклав убік свої рукавички, притиснув Інеж до себе й поцілував її вуста? Чи вона притисла б його міцніше? Відповіла б на поцілунок? Чи змогла б вона такої миті залишатися собою, чи розсипалася б на шматки і зникла, перетворилася б на ляльку в його руках, на дівчину, яка ніколи не зможе знову стати цілою?
Це не мало значення. Каз не заговорив і, напевно, так було краще для них обох. Вони могли й далі жити у своїй неушкодженій броні. Вона матиме свій корабель, а він – своє місто.
Інеж потяглася, щоб зачинити кришку люка, і на повні груди вдихнула повітря із домішками вугільного диму, викашлюючи з легень солодкавість зіпсованого цукру. А тоді збентежено відчула, як рука схопила її за потилицю і штовхнула вперед.
Дівчина помітила, як посунувся її гравітаційний центр, коли роззявлена паща силосу засмоктала її всередину.

18. Каз

отрапити в будинок виявилося геть не так складно, як мало бути, і це змусило Каза понервувати. Невже він переоцінив Ван Ека? «Цей чоловік думає як крамар, – нагадав собі Бреккер, затискаючи ціпок під пахвою і сповзаючи вниз ринвою, – він досі вірить, що гроші врятують його від небезпек».
Найпростіше було увійти через вікна на горішньому поверсі, дістатися до яких можна лише з даху. Віланові не можна було ані вилізти нагору, ані впасти, тому Казові довелося піти вперед, щоб впустити крамарика на якомусь із нижчих поверхів.
«Дві здорові ноги – і йому однаково потрібна драбина», – бурмотів Каз, не зважаючи на різкі напади болю, якими згідно відгукнулася його нога.
Його не надто захоплювала думка вирушати на хоч якесь завдання із Віланом, але хлопчикові знання будинку й батькових звичок знадобляться, якщо станеться щось несподіване, до того ж він найкраще знав, як працювати із золотовмісною кислотою. Каз подумав про Інеж, яка вмостилася на даху Церкви Бартеру, а внизу мерехтіло вогнями місто. «На цьому я розуміюся, тож дозволь мені виконати свою роботу». Гаразд. Він дозволить їм усім виконувати свою роботу. Ніна виконуватиме свою частину місії, а Інеж здавалася достатньо впевненою щодо своєї здатності ходити линвою, не відпочиваючи й без страховки. «Чи сказала б вона тобі, якби боялася? Чи ти колись виявляв до неї співчуття?»
Каз відігнав від себе цю думку. Якщо Інеж не сумнівалася у своїх можливостях, він теж не буде. До того ж, якщо вони хочуть отримати цю печатку для Ніниних дорогоцінних біженців, він має поратися коло власних проблем.
На щастя, Ван Екова система безпеки до них не належала. Розвідка Інеж повідомила, що на вікнах установлені замки Шайлера. Ці маленькі виродки були вигадливі, але якщо ти зламував один, відчинялися всі. Каз завів близьку дружбу з одним слюсарем на Клокстраат, твердо переконаним, що Каз – син заможного крамаря, який високо цінує свою колекцію абсурдних табакерок. Відповідно, Каз завжди першим дізнавався, як саме багатії Кеттердама зберігають своє майно в безпеці. Якось хлопець почув, як Губрехт Могрен, Видатний Злодій із Піжла, розпинався про красу якісних замків, розпиваючи у «Воронячому клубі» темне пиво.
«Замок як жінка, – казав він, плутаючись язиком, – ти мусиш зламати його опір, щоб дізнатися всі секрети». – Він був одним із друзяк Пера Гаскеля, полюбляв побазікати про кращі дні й видатні шахрайства, особливо якщо це означало, що йому не довелося докладати серйозних зусиль. І це була саме та безладна мудрість, яку подобалося просторікувати старому дармоїдові. Звичайно, замок був як жінка. А ще як чоловік і як будь‑хто чи будь‑що інше: якщо ти хочеш його зрозуміти, розкрий і подивись, як воно працює. Якщо хочеш його опанувати, тобі доведеться вивчити його так добре, щоб змогти скласти назад.
Віконний замок здався в Казових руках із задоволеним клацанням. Хлопець відсунув убік раму й заліз досередини. Крихітні кімнатки на горішньому поверсі Ван Екового будинку були призначені для прислуги, але зараз усі служники були зайняті внизу крамаревими гостями. Дехто із найбагатших членів Торговельної Ради Керчу набиватиме свій шлунок в їдальні на першому поверсі, імовірно, прислухаючись до Ван Екових казочок про занепокоєність синовим викраденням та співчуваючи, що Бочку контролюють банди. Запах у повітрі підказував Бреккерові, що сьогодні подаватимуть шинку.
Він відчинив двері й тихенько скрався до сходів, а потім обережно став спускатися на другий поверх. Ван Еків будинок Бреккер знав відтоді, коли вони з Інеж поцупили написану масляними фарбами картину Де Каппеля, а Казові завжди подобалося повертатися до будинків чи фірм, які він мав причину відвідати раніше. Справа була не лише в близькому знайомстві. Йому здавалося, наче, повернувшись, він заявляв свої права на це місце. «Ми знаємо таємниці одне одного, – здавалося, казав будинок. – Ласкаво просимо назад».
У кінці вистеленого килимом коридору, навпроти дверей, які, як було відомо Казові, вели до кімнати Еліс, чатував вартовий. Каз звірився з годинником. Почулося коротеньке «клац», і в кінці коридору спалахнуло світло. Вілан принаймні був пунктуальний. Вартовий пішов дізнатися, що сталося, а Каз прослизнув коридором в іншому напрямку.
Бреккер протиснувся до Віланової кімнати, у якій, як тепер було зрозуміло, передбачалося облаштувати дитячу. У світлі з вулиці, яка простягалася під вікном, він побачив, що стіни прикрасили вигадливим муралом із морськими пейзажами. Колиска мала форму крихітного вітрильника з прапорами й капітанським штурвалом. Ван Ек по‑справжньому захопився ідеєю нового спадкоємця.
Каз упорався із замком на вікні дитячої й розчахнув його, потім прив’язав мотузяну драбину й узявся чекати. Почув голосне гупання і здригнувся. Вочевидь, Вілан переліз через садовий мур. Залишалося сподіватися, що він не розбив контейнер із золотовмісною кислотою й не випалив у собі та трояндових кущах наскрізну дірку. За мить Бреккер почув засапане дихання і з‑за рогу метушливо, наче роздратована гуска, з’явився Вілан. Опинившись під вікном, хлопчик обережно притиснув до себе наплічник і поліз угору мотузяною драбиною, шалено розхитуючи її навсібіч. Каз допоміг йому залізти у вікно, потім затягнув драбину й зачинив вікно. Назад вони виберуться так само.
Вілан, широко витріщивши очі, оглянув дитячу кімнату й лише похитав головою. Каз перевірив коридор. Вартовий повернувся на свій пост навпроти дверей до кімнати Еліс.
– Ну? – прошепотів Віланові Бреккер.
– Це детонатор уповільненої дії, – пояснив крамарик. – Час неможливо відрегулювати точно.
Спливали секунди. Нарешті пролунало чергове ляскання. Вартовий повернувся до вікна, а Каз жестом наказав Віланові рухатися за ним коридором. Він швидко впорався із замком на дверях Ван Екового кабінету, і вже за кілька секунд хлопці були всередині.
Коли Каз заліз до будинку, щоб викрасти Де Капелля, у кабінеті його здивували шикарні прикраси. Від суворого крамаря він очікував стриманості, натомість дерев’яні панелі були щедро оздоблені фестонами з лаврового листя, а за широким блискучим столом виднівся оббитий темно‑червоним оксамитом стілець завбільшки з трон.
– За картиною, – прошепотів Вілан, показуючи на портрет якогось із Ван Екових предків.
– Хто із членів вашої благословенної родини це мав би бути?
– Мартін Ван Ек, мій прапрадід. Він був капітан корабля, який уперше пристав до берега Еамського Підборіддя та поплив углиб річкою. Назад він привіз вантаж прянощів, а на вторговані гроші купив другий корабель, принаймні так розповідав мені батько. Це і стало початком Ван Екових статків.
– І буде їхнім кінцем. – Каз струсонув жевриком, і кімнату залило зелене світло. – Досить схожі, – зауважив він, глипаючи на довгасте обличчя, високе чоло й колючі сині очі.
Вілан здвигнув плечима.
– Попри руде волосся, я завжди був схожий на батька. І його батька, і всіх інших Ван Еків. Ну, до останнього часу.
Вони вдвох узяли картину з обох боків і зняли її зі стіни.
– Ти лише поглянь, – застогнав Каз, коли сейф з’явився перед їхніми очима. Навіть слово «сейф» не здавалося доречним. Це, швидше, була камера зі сталевими дверима, вбудована в стіну, що й сама була посилена додатковою сталлю. Замок у дверях був виготовлений у Керчу, але не схожий ні на що, доти бачене Казом: низка тумблерів, на яких щодня можна було встановлювати випадкову комбінацію. Його неможливо було зламати менш ніж за годину. Але, якщо не вдається відчинити двері, доведеться зробити нові.
Із нижнього поверху долинав звук підвищених голосів. Крамарі обговорювали щось, у чому не могли дійти згоди. Каз був не проти підслухати цю розмову.
– До справи, – кинув він. – Час спливає.
Вілан витяг із наплічника два глечики. У жодному з них не було чогось надзвичайного, але, якщо Вілан мав рацію, коли поєднати їхній вміст, отримана в результаті сполука пропалить усе, що завгодно, крім посудини з бальсового скла.
Вілан глибоко вдихнув і простягнув руки з глечиками подалі від тіла.
– Стій, де стоїш, – порадив він і вилив вміст одного з глечиків до іншого. Нічого не відбулося.
– Ну? – нетерпляче поцікавився Каз.
– Можеш рухатися.
Вілан дістав бальсову піпетку, набрав нею невелику кількість рідини й випустив тоненьку цівочку перед сталевими дверима сейфа. Тієї ж миті метал почав розчинятися з потріскуванням, яке в невеличкій кімнатці здавалося аж надто гучним. Повітря наповнилося різким металевим запахом, і хлопці затулили обличчя рукавами.
– Неприємності в пляшці, – зачудувався Каз.
Вілан працював моторно, обережно переносячи золотовмісну кислоту з глечика на сталь, і дірка в сталевих дверях щоразу більшала.
– Не втрачай темпу, – порадив Каз, кидаючи погляд на годинник.
– Якщо я розіллю хоча б краплю, вона пропалить підлогу простісінько до гостей, запрошених моїм батьком на вечерю.
– Не поспішай.
Кислота знищувала метал короткими вибухами, швидко горіла й лише поступово слабшала. Залишалося сподіватися, що вона не прогризе занадто великий шматок стіни, коли хлопці заберуться звідси. Каз не заперечував проти ідеї, щоб кабінет обрушився на Ван Ека та його гостей, але не раніше, ніж упорається зі своїми справами цієї ночі.
Здавалося, минула ціла вічність, коли дірка стала достатньо великою, щоб у неї можна було просунути руку. Каз запхав усередину жеврик і побачив гросбух, стоси крюґе й невеличкий оксамитовий мішечок. Він витягнув мішечок із сейфа, зморщившись, коли рука торкнулася краю отвору. Сталь і досі була достатньо гарячою, щоб залишати опіки.
Хлопець витрусив уміст мішечка на свою затиснуту в шкіряну рукавичку долоню: широка золота каблучка з вигравіюваними червоним лавром і Ван Ековими ініціалами.
Бреккер запхав каблучку до кишені, потім схопив кілька стосів крюґе й передав їх Віланові.
Побачивши хлопчиків вираз обличчя, мало не розреготався.
– Невже тебе це непокоїть, крамарику?
– Мені не подобається почуватися злодієм.
– Після всього, що він накоїв?
– Так.
– Забагато доброчесності. Ти розумієш, що ми крадемо твої гроші?
– Джаспер казав те саме, проте я впевнений, що батько викреслив мене зі свого заповіту, щойно Еліс завагітніла.
– Це ще не означає, що ти маєш на них менше прав.
– Мені вони не потрібні. Я просто не хочу, щоб вони належали йому.
– Яка розкіш – повертатися спиною до розкоші. – Каз запхав крюґе до кишені.
– Як би я керував імперією? – озвався Вілан, кидаючи піпетку до сейфа, щоб вона там тліла. – Я не можу прочитати гросбух або накладну. Я не можу виписати замовлення товарів. Мій батько багато щодо чого помиляється, але стосовно цього він має рацію. Я став би посміховиськом.
– То заплати комусь, аби робив це замість тебе.
– Ти б так учинив? – поцікавився Вілан, закопилюючи підборіддя. – Довірився б комусь, хто знав би таке, знав би таємницю, яка може тебе знищити?
«Так, – не вагаючись подумав Каз. – Одній людині я б довірився. Одній людині, яка, я знаю, ніколи б не використала проти мене мої недоліки».
Він швидко погортав пальцем гросбух і запитав:
– Коли люди бачать каліку, який іде вулицею, опираючись на ціпок, що вони відчувають? – Вілан відвів погляд. Коли Каз згадував про свою кульгавість, люди завжди так чинили, наче він не знав, ким був чи яким його бачив цілий світ. – Вони співчувають. Ну, а що вони думають, коли бачать, як наближаюся я?
Кутик Віланового рота вигнувся.
– Вони думають, що краще перейти на інший бік вулиці.
Каз запхав гросбух назад до сейфа.
– Ти не слабкий через те, що не вмієш читати. Ти слабкий через страх, що люди побачать твій недолік. Ти дозволяєш сорому вирішувати, ким ти є. Допоможи мені з картиною.
Вони повернули портрет на місце перед роззявленою діркою в сейфі. Мартін Ван Ек зиркнув на них згори вниз.
– Подумай про це, Вілане, – порадив Каз, вирівнюючи раму. – Це сором набиває мої кишені; сором дозволяє Бочці кишіти дурниками, готовими напнути маску, щоб отримати те, чого хочеться, і щоб ніхто про це не знав. Ми можемо знести будь‑який біль. Це сором зжирає людину без останку.
– Мудрі слова, – озвався голос із кутка.
Каз і Вілан обернулися. Увімкнулися яскраві лампи, заливаючи кімнату світлом, і з ніші в протилежній стіні з’явилася постать, якої ще минулої миті там не було: Пекка Роллінз із самовдоволеною посмішкою на рум’яному обличчі, в оточенні групи Десятицентових Левів, усі озброєні пістолями, сапами й руків’ями сокир.
– Каз Бреккер, – насміхався Роллінз. – Пройдисвіт‑філософ.

19. Матаяс

e підводься!» – крикнув Матаяс Кувеєві. Щуанський хлопчик розтягнувся на підлозі. Друга черга пострілів струсонула повітря, розтрощивши чергове віконце з вітражем.
– Або вони зацікавлені в тому, щоб викинути на вітер чимало куль, або це попереджувальні постріли, – озвався Джаспер. Пригнувшись, Матаяс наблизився до іншого боку гробниці й визирнув назовні крізь вузьку тріщину в камені.
– Нас оточили, – повідомив він. Люди, що стояли між могилами Чорного Серпанку, і близько не були схожі на офіцерів міської варти, яких хлопець сподівався побачити. У миготливому світлі ліхтарів і смолоскипів Матаяс розгледів картате вбрання, прикрашене візерунками пейслі, смугасті камізельки та строкаті пальта. Форма мешканців Бочки. Усі тримали в руках різноманітну зброю: револьвери, ножі завдовжки з передпліччя, дерев’яні битки.
– Не можу розгледіти їхніх татуювань, – пожалівся Джаспер, – але я впевнений, що он там, навпроти, стоїть Дауті.
«Дауті». Матаяс понишпорив у пам’яті та пригадав чоловіка, який провів їх до Пекки Роллінза, коли Каз шукав, де взяти позичку.
– Десятицентові Леви.
– Ціла купа.
– Чого вони хочуть? – боязко поцікавився Кувей.
Матаяс чув, як люди сміялися й перегукувалися на тлі низького гарячкуватого дзижчання, що з’являється, коли солдати знають про свою перевагу й відчувають у повітрі запах, що обіцяє: незабаром розпочнеться різня.
Натовп вибухнув радісними вигуками, і Десятицентові Леви помчали вперед, жбурляючи щось у гробницю. Один із цих предметів залетів усередину крізь розбите вікно і, дзенькнувши, впав на підлогу. Із його боку бризнув зелений газ.
Матаяс схопив із підлоги попону й накинув її на каністру. Коли наступна черга розітнула повітря, він кинув її назад у віконце. Очі палали вогнем, щоками лилися сльози.
Тепер дзижчання сягнуло кульмінації. Десятицентові Леви бігли вперед.
Джаспер натиснув на гачок і вистрілив, один із провідників команди впав, а його смолоскип одразу згас на вогкому ґрунті. Хлопець стріляв і стріляв, щоразу влучаючи в ціль, і Десятицентові Леви валилися на землю. Нападники кинулися навтьоки, шукаючи укриття, їхні стрункі лави розсипалися.
– Ставайте в чергу, хлопці, – похмуро озвався Джаспер.
– Виходьте! – репетував за могилою Дауті. – Ви не зможете всіх нас постріляти.
– Не чую! – відгукнувся Джаспер. – Підійди ближче.
– Ми розтрощили ваші човни. Ми – ваш єдиний шанс вибратися із цього острова. Тож виходьте спокійно, інакше ми принесемо до Бочки тільки ваші голови.
– Пильнуй! – підказав Матаяс. Дауті відвертав їхню увагу. У вікно врізалася чергова каністра, а потім іще одна.
– Катакомби! – проревів Матаяс, і всі кинулися до протилежного боку гробниці, протиснувшись у прохід і надійно запечатавши позаду себе кам’яні двері. Джаспер розірвав сорочку й запхав її до щілини між дверима та підлогою.
Темрява була майже суцільна. Кілька секунд чутно було лише, як троє хлопців кашляють і засапано ковтають повітря, намагаючись очистити легені від газу. Потім стрілець струсонув жеврик, і їхні обличчя осяяло моторошне зелене світло.
– Як вони нас, у біса, знайшли? – запитав він.
– Байдуже, – озвався Матаяс. На роздуми, як Чорний Серпанок опинився під загрозою, не було часу. Єдине, що фієрданець знав: якщо Пекка Роллінз відправив по них свою банду, Ніна теж може бути в небезпеці. – Які в нас активи?
– Вілан залишив нам трохи тих фіолетових бомб і ще кілька фотобомб. Кувею?
– У мене нічого немає, – відповів той.
– Ти маєш той клятий дорожній мішок, – вилаявся Джаспер. – Невже там немає нічого корисного?
Шуанець притис сумку до грудей.
– Мої записники, – пояснив він, шмигаючи носом.
– А як щодо залишків Віланової роботи? – запитав Матаяс. Ніхто не завдав собі клопоту хоч щось прибрати.
– Там лише деякий матеріал, яким він користувався, коли робив феєрверки для Худмедбриджа, – відказав Джаспер.
Із вулиці пролунав шквал вигуків.
– Вони збираються підірвати двері до гробниці, – попередив Матаяс. Він і сам би так учинив, якби замість жертв йому потрібні були в’язні; утім, фієрданець був переконаний, що Десятицентові Леви переймаються лише тим, щоб дістати живим Кувея.
– Там близько тридцяти головорізів, які збираються пролізти до нашої схованки, – зауважив Джаспер. – Із гробниці є лише один вихід, і ми на клятому острові. Нам гаплик.
– Може, і ні, – заспокоїв Матаяс, роздивляючись примарне зелене сяйво жеврика. Хай він навіть і не мав Казового таланту складати плани, проте виріс серед військових. Можливо, був спосіб вибратися звідси.
– Ти збожеволів? Десятицентові Леви знають, що нас значно менше.
– Це правда, – погодився фієрданець, – але вони не знають, що двоє з нас – гришники. Вони думали, що полюють на науковця, а не на Пекельника, а Джаспер узагалі довго приховував свій талант Творця.
– Ага, двоє майже не тренованих Гриш, – скептично погодився стрілець.
Пролунало гучне «бум», від якого стіни здригнулися, а Матаяс нахилився до решти.
– Вони йдуть! – закричав Кувей.
Але звуку кроків не було, натомість ззовні почулася чергова пересварка.
– Вони скористалися недостатньо потужним зарядом, – здогадався Матаяс. – Ти їм потрібен живий, тому вони поводяться обачно. Ми маємо ще один шанс. Кувею, скільки тепла ти зможеш видобути з полум’я?
– Я можу змусити полум’я горіти інтенсивніше, але підтримувати його досить складно.
Матаяс згадав, як фіолетове полум’я, не згасаючи, облизувало тіло шуанського солдата, що літав. Вілан казав, що такі вогні гарячіші за звичайні.
– Дай‑но мені одну бомбу, – сказав він Джасперові, – я збираюся підірвати затильну частину катакомб.
– Навіщо?
– Щоб змусити їх думати, наче ми пробили собі шлях з іншого боку, – пояснив Матаяс, установлюючи бомбу в найвіддаленішому краю кам’яної галереї.
– Ти впевнений, що не підірвеш заразом і нас?
– Ні, – зізнався фієрданець. – Але, якщо у вас немає іншої геніальної ідеї...
– Я...
– Застрелити якомога більше людей, перш ніж ми помремо, – не варіант.
Джаспер здвигнув плечима.
– Якщо так, – уперед.
– Кувею, щойно вибухне бомба, щодуху біжи до вхідних дверей. Газ, мабуть, розсіявся, але я хочу, щоб ти біг. Я буду прикривати тебе ззаду. Знаєш гробницю з великою зламаною щоглою?
– Праворуч?
– Так. Біжи прямісінько до неї. Джаспере, хапай усі ті порошки, що залишилися від Вілана, і дій так само.
– Чому?
Матаяс підпалив ґніт.
– Ти можеш слухатися моїх наказів або ставити свої запитання Десятицентовим Левам. А тепер лягайте.
Він відштовхнув обох хлопців до стіни, прикриваючи їх, коли з кінця тунелю пролунало громоподібне «бум».
– Біжіть!
Вони вискочили через двері з катакомб.
Матаяс тримав руку в Кувея на плечі, підганяючи хлопчика, поки вони бігли крізь залишки зеленого газу.
– Пам’ятай: прямісінько до розбитої щогли. – Він розчахнув ногою двері гробниці та кинув у повітря фотобомбу. Вона вибухнула скалками діамантово‑білого світла, Матаяс побіг під прикриття дерев, і, пробираючись між могилами, стріляв у Десятицентових Левів зі своєї гвинтівки.
Десятицентові Леви відстрілювалися у відповідь, тож фієрданець пірнув за купу порослого мохом каміння. Він побачив, як із дверей гробниці вискочив Джаспер, зблиснули револьвери і стрілець теж побігу напрямку зламаної кам’яної щогли. Матаяс кинув у повітря останню фотобомбу, Джаспер перекотився праворуч, а гудіння револьверів вибухнуло, наче шторм, немов Десятицентові Леви забули всі обіцянки про покарання чи запропоновану винагороду й ударили з усього, що мали. Можливо, їм наказували зберегти Кувеєві життя, але вони були не натренованими солдатами, а пацюками з Бочки.
Матаяс на животі поповз цвинтарною грязюкою.
– Нікого не поранили? – запитав він, діставшись до розбитої щогли на мавзолеї.
– Захекані, але досі дихаємо, – озвався Джаспер. Кувей кивнув, хоча страшенно тремтів. – Між іншим, фантастичний план. Чим те, що ми пришпилені до землі тут, краще, ніж бути пришпиленими до землі в гробниці?
– Ти прихопив Віланові порошки?
– Те, що від них залишилося, – сказав стрілець. Він спустошив кишені, витягши три мішечки.
Матаяс вибрав один навмання.
– Ти можеш маніпулювати цими порошками?
Джаспер стурбовано засовався.
– Так. Гадаю. Я робив щось подібне в Льодовому Дворі. Але чому?
«Чому? Чому?» Дрюскелле посадили б його на гауптвахту за непокору.
– Вважається, що Чорний Серпанок населений привидами, так? Ми збираємося створити кілька примар. – Матаяс визирнув з‑за рогу мавзолею. – Вони заходять досередини. Мені потрібно, щоби ви слухалися наказів і припинили ставити запитання. Обидва.
– Не дивно, що ви з Казом не ладнаєте, – пробурмотів Джаспер.
Матаяс якомога коротше пояснив, як він збирається діяти зараз і потім, коли вони дістануться до узбережжя острова, якщо припустити, що його план спрацює.
– Я ніколи не вдавався до цього раніше, – утрутився Кувей.
Джаспер підморгнув йому.
– Саме це й робить справу захопливою.
– Готові? – перепитав Матаяс.
Він розкрив мішечок. Джаспер звів угору руки, і порошок здійнявся хмаркою з ледь чутним «бух». Хмарка застигла в повітрі, наче час сповільнився. Джаспер зосередився так, що аж на чолі виступив піт, і викинув руки вперед. Хмарка розсіялася й попливла над головами Десятицентових Левів, а потім оповила один зі смолоскипів зеленими бризками.
Чоловіки, що стояли навколо руків’я смолоскипа, задихнулися.
– Кувею, – проінструктував Матаяс.
Шуанський хлопчик підвів руки, і вогонь із зеленого смолоскипа охопив руків’я та закрученими кільцями ковзнув угору рукою того, хто його ніс. Чоловік закричав, жбурнув смолоскип геть, упав на землю й закачався там, намагаючись загасити вогонь.
– Не зупиняйся, – наказав Матаяс, і Кувей зігнув пальці, але зелене полум’я згасло.
– Вибачте! – заскиглив хлопчик.
– Зроби ще одне, – наполегливо сказав фієрданець; на ніжності не було часу.
Кувей різко простягнув руку, і один із ліхтарів Десятицентових Левів вибухнув – цього разу витком жовтого полум’я. Шуанець позадкував, наче не збирався докладати так багато зусиль.
– Не втрачай зосередженості, – підбадьорив Матаяс.
Хлопчик скрутив зап’ястя, і вогонь ліхтаря здійнявся звивистою аркою.
– Агов, – зрадів Джаспер, – непогано. – Він розкрив другий мішечок із порошком і підкинув його вмісту повітря, а потім вигнув руки поперед себе, надсилаючи порошок назустріч Кувейовому полум’ю. Звивиста нитка вогню набула глибокого мерехтливого темно‑червоного забарвлення. – Хлорид стронцію, – пробурмотів стрілець, – мій улюблений.
Кувей зігнув одне зап’ястя, і ще один вогняний потік приєднався до ліхтарного полум’я, а потім інший; усі вони склалися в змію з товстим тілом, яка загойдалася над Чорним Серпанком, готова до стрибка.
– Привиди! – зойкнув хтось із Десятицентових Левів.
– Не будь недоумком, – озвався інший.
Матаяс спостерігав, як червоне звивисте кільце розкручувалося вогняними хвостами, і відчув, як усередині здіймається давній страх. Він навчився спокійно ставитися до Кувея, але зараз перед ним вирував вогонь Пекельника, який знищив його рідне село в прикордонній сутичці. Якимось чином він забув, яка сила переховувалася всередині цього хлопчика. «Це була війна, – нагадав він собі. – І тепер теж».
Десятицентові Леви були спантеличені, але це не триватиме довго.
– Нехай вогонь перекинеться на дерева, – сказав Матаяс, і Кувей, тихенько рохнувши, розвів руки ширше. Зелене листя боролося зі стрімкою атакою ненажерливого вогню, та потім таки зайнялося.
– У них є Гриша! – вигукнув Дауті. – Обходьте їх із флангу!
– На узбережжя! – наказав Матаяс. – Мерщій! – Вони побігли повз могильні плити й понівечених кам’яних Святих. – Кувею, приготуйся! Нам потрібна вся сила, яку ти маєш.
Хлопці пронеслися берегом і кинулися на мілину. Матаяс схопив фіолетові бомби й розтрощив їх об корпуси човнів, що зазнали корабельної катастрофи. Фіолетове полум’я застелилося й поглинуло їх. Воно було моторошне, мало не густе. Матаяс достатню кількість разів направляв човна до Чорного Серпанку і від нього, щоб знати, що тут наймілкіше місце каналу, довга смуга перекату, де човни найімовірніше сідали на мілину, але протилежний берег здавався недосяжно далеким.
– Кувею, – скомандував фієрданець, молячись, аби шуанський хлопчик виявився достатньо сильним, і сподіваючись, що той упорається з планом, який Матаяс придумав кілька секунд тому, – зроби нам дорогу.
Кувей скинув руки вперед, і полум’я пролилося до води, викидаючи вгору чималий стовп пари. Спочатку Матаяс міг роздивитися лише, як стіною здіймається висока біла хвиля. Згодом пара трохи розсіялася, і він побачив рибу, що борсалася в намулі, крабів, які загасали оголеним дном каналу, коли фіолетове полум’я лизнуло воду з іншого боку.
– Усі Святі та віслюки, на яких вони їздять, – побожно видихнув Джаспер. – Кувею, ти це зробив.
Матаяс повернувся до острова і відкрив вогонь по деревах.
– Хутчіш! – крикнув він, і хлопці помчали дорогою, якої кілька секунд тому ще не було, тікаючи до іншого боку каналу, до вулиць і провулків, які могли дати їм прихисток. «Протиприродно», – лементував голосочок у голові. – «Ні, – подумав Матаяс, – дивовижно».
– Ти розумієш, що щойно керував своєю власною невеличкою армією гришників? – поцікавився Джаспер, коли вони виповзли з намулу й поспіхом подалися темними вулицями до Солодкої Жили.
Він розумів. Тривожна думка. Скориставшись Джаспером і Кувеєм, він звільнив гришницьку силу. Та, попри все, Матаяс не почувався заплямованим або якось позначеним нею. Він пригадав, що казала Ніна про будівництво Льодового Двору: це, мабуть, була робота Гриші, а не Джела. А що, як обидва ці твердження були правдою? Що, як Джел працював руками тих людей? Протиприродно. Він так призвичаївся до цього слова, до способу відкидати все, чого не розумів, перетворювати Ніну й таких, як вона, на когось меншого за людину. Що, як за доброчесністю, якою керувалися дрюскелле, ховалося щось не таке чисте та справедливе? Що, як це були навіть не страх чи гнів, а проста заздрість? Чого це вартувало – прагнути служити Джелові, аби тільки побачити його силу в талантах інших людей, аби зрозуміти, що сам ніколи не матимеш такого дару?
Дрюскелле присягалися на вірність Фієрді, але також і своєму богові. Якби їм дозволили побачити дива там, де раніше вони бачили мерзенність, що ще могло б змінитися? «Моє покликання – захищати тебе». Його обов’язок перед богом, його обов’язок перед Ніною. Можливо, вони були одним і тим самим. А що, як це Джелова рука змусила здійнятися води тієї ночі, коли зловісна буря зруйнувала корабель дрюскелле і поєднала Матаяса з Ніною?
Матаяс біг вулицями чужого міста до невідомої небезпеки, але вперше, відколи він зазирнув до Ніниних очей і побачив, як у них віддзеркалилася його власна людяність, війна всередині хлопця припинилася.
«Ми знайдемо спосіб змінити їхню думку, – казала вона. – Думку всіх». Він знайде Ніну. Вони переживуть цю ніч. Втечуть із цього вогкого міста‑байстрюка, а потім... Ну а потім вони змінять світ.

20. Інеж

неж скрутилася, вириваючись із лещат, що пазурами вп’ялися їй у потилицю. Вона борсалася, аби припинити падіння. Ноги знайшли на даху силосу точку опори, і дівчина сіпнулася геть, відштовхнувшись від кришки люка. На п’ятках вона повернулася назад, уже з ножами, вихопленими з піхов, відчуваючи в руках їхню вагу.
Її свідомість не могла достеменно збагнути побачене. Перед Інеж на даху силосу стояла дівчина і сяяла, наче вирізьблена зі слонової кістки та бурштину фігурка. Її кремова туніка та штани були облямовані шкірою кольору слонової кістки й вишиті золотом. Її заплетене в товсту косу рудувате волосся прикрашало мерехтіння коштовностей. Дівчина була висока та струнка, можливо, на рік чи два старша за Інеж.
Перша думка Інеж була про солдатів Кхерґууд, яких Ніна та інші бачили в Західній Клепці, проте дівчина не скидалася на щуанку.
– Привіт, Маро, – сказала вона.
– Я тебе знаю?
– Я – Дуняша, Білий Клинок, учениця Мудреців Амрат Єну, найвидатніший найманий убивця нашої ери.
– Щось не пригадую.
– Я новенька в місті, – зізналася дівчина, – але мені казали, що ти – легенда на цих мерзенних вулицях. Визнаю, я думала, що ти... вища.
– Як справи? – запитала Інеж; це було традиційне керчинське привітання на початку будь‑якого знайомства, хай навіть воно і здавалося сміховинним у повітрі на рівні двадцятого поверху.
Дуняша посміхнулася. Посмішка здавалася завченою, наче ті, які на очах у Інеж дарували клієнтам дівчата в позолоченій вітальні «Звіринця».
– Дурнувате вітання для дурнуватого міста. – Вона легковажно змахнула пальцями до обрію, одним жестом визнаючи і відкидаючи Кеттердам. – Доля занесла мене сюди.
– А заробітну платню тобі теж платить доля? – поцікавилася Інеж, змірюючи її поглядом. Вона не вірила, що ця дівчинка з бурштину та слонової кістки видряпалася на силос, аби просто познайомитися з нею. У бійці Дуняшин зріст дозволяв дівчині дістати руками далі, але він міг впливати на її рівновагу. Невже це Ван Ек її підіслав? А якщо так, чи підіслав він когось і до Ніни? Вона кинула вниз коротенький погляд, але не побачила нічого в густому затінку силосу. – На кого ти працюєш?
Ножі з’явилися в Дуняшиних руках, і їхні леза яскраво зблиснули.
– Наша робота – це смерть, – повідомила дівчина, – і вона священна.
Радісне світло засяяло в її очах – перша справжня іскорка життя, яку помітила в ній Інеж, а потім дівчина напала.
Її швидкість вразила Інеж. Дуняша рухалася, мов яскраве світло, наче вона сама була клинком, що прорізався крізь темряву, її ножі тандемом розсікали повітря – ліворуч, праворуч. Інеж дозволила своєму тілу відповісти і, покладаючись більше на інстинкт, ніж на щось інше, позадкувала від своєї противниці, уникаючи краю силосу. Вона вдала, що рухатиметься ліворуч, і прослизнула повз Дуняшу, наносячи перший власний удар.
Дівчина закрутилася і з легкістю ухилилася від її атаки, невагома, мов сонячний зайчик, що ковзає поверхнею озера. Інеж ніколи не бачила, щоб хтось так бився, наче рухається під музику, яку чує лише він сам.
– Ти налякана, Маро? – Інеж відчула, як Дуняшин ніж порізав її рукав. Жало леза здалося вогнистим батогом. «Не надто глибоко», – заспокоїла себе Інеж. Якщо, звичайно, лезо не було отруєне. – Гадаю, так. Ти не можеш боятися смерті та водночас бути її справжнім посланцем.
Ця дівчина що, божевільна? Чи просто занадто балакуча? Інеж відскочила назад, виписуючи кола на даху силосу.
– Я народилася без страху, – вела далі Дуняша, щасливо гигочучи. – Мої батьки думали, що я втоплюся, адже я ще немовлям, регочучи, заповзла в море.
– Напевно, вони непокоїлися, що ти забазікаєш себе до смерті.
Її противниця кинулася вперед із новою силою, і Мара замислилася: невже дівчина лише гралася з нею, коли агресивно наскочила на неї вперше, дізнаючись про її сильні та слабкі боки, перш ніж оцінити свою перевагу? Вони обмінялися ударами, проте Дуняша була сповнена сил, а Інеж відчувала в тілі кожен біль, кожну рану та кожне випробування минулого місяця: ножова рана, яка мало не вбила її, прогулянка сміттєспалювачем і дні, які вона зв’язаною провела в полоні.
– Визнаю своє розчарування, – повідомила Дуняша, спритно стрибаючи дахом силосу. – Я сподівалася, що ти зможеш прийняти виклик. А кого я знайшла? Сулійську акробатку‑тюхтійку, яка б’ється, як пересічний вуличний головоріз.
Це була правда. Інеж навчилася прийомів від хлопців на кшталт Каза і Джаспера в провулках і на звивистих вуличках Кеттердама. Дуняша знала не один спосіб бійки. За потреби вона гнулася, як очеретина, кидалася вперед, наче бездомна кішка, відступала, мов дим. І жоден із її стилів Інеж не могла засвоїти чи передбачити.
«Вона краща за мене». Розуміння цього мало гнилуватий присмак, наче Інеж вкусила спокусливий фрукт і виявила, що він зіпсований. Справа була не лише у відмінностях підготовки. Інеж навчилася битися, тому що мусила, якщо хотіла вижити. Вона ридала тієї ночі, коли вперше вбила. А ця дівчина насолоджувалася собою.
Але Кеттердам добре навчив Інеж. Якщо в тебе низькі шанси, ти змінюєш гру. Інеж дочекалася, поки її супротивниця кинеться вперед, потім стрибнула повз неї на линву, натягнуту між силосами, і безтурботно покрокувала нею. На Мару накинувся вітер – тепер, відчуваючи можливість, він став нетерплячим. Дівчина замислилася, чи не скористатися балансиром, але їй потрібні були вільні руки.
Вона відчула, як захиталася линва. Неможливо. Але, озирнувшись через плече, Інеж побачила, що Дуняша йде назирці за нею. Вона скалила зуби, і її біла шкіра сяяла, наче дівчина проковтнула місяць.
Дуняшина рука скинулася вперед, і Мара задихнулася, коли щось гостре уп’ялося їй у гомілку. Вона відхилилася назад, узялася за дріт руками й розвернула ноги так, що опинилася лицем до своєї суперниці. Зап’ястя дівчини знову смикнулося. Інеж відчула черговий яскравий укол болю і, подивившись униз, побачила металеву зірочку з шипами, що стирчала з її стегна.
Інеж почула десь унизу крики і звуки бійки. Ніна. Кого чи що підіслав до неї Ван Ек? Але Мара не могла дозволити собі відвертатися, тим паче на линві, тим паче віч‑на‑віч із цим створінням.
– Я чула, що ти була шльондрою в Павича, – сказала Дуняша, жбурляючи в Інеж чергову шиповану зірочку, а потім іще одну. Інеж ухилилася від обох, але наступна вгризлася в м’ясо на правому плечі. Вона втрачала багато крові. – Я б краще вбила себе та всіх інших під тим дахом, аніж дозволила скористатися собою.
– Тобою зараз користаються, – озвалася Інеж. – Ван Ек не вартий твоїх навичок.
– Якщо тобі вкрай потрібно це знати, платню я отримую від Пекки Роллінза, – сказала дівчина, і кроки Інеж уповільнилися. «Роллінз». – Він оплатив мою подорож і житло. Проте за життя, які відбираю, я не прощу грошей. Кожне життя – коштовність, яку я ношу. Вони прославляють мене в цьому світі та забезпечать повагу в іншому.
«Пекка Роллінз». Невже він якимось чином знайшов Каза? А решту? Що, як Ніна лежить унизу мертва? Інеж мусить позбутися цього дівчиська. Вона мусить допомогти їм. Чергова срібна зірочка зі свистом наблизилася до неї, і, нахилившись, аби уникнути її, Інеж мало не втратила рівновагу. Біль простромив руку, і Мара ледь чутно засичала.
«Наша робота – це смерть, і вона священна». Якому темному богові служила ця найманка? Інеж уявила якесь величне божество, що вимальовується над містом, без обличчя й без рис, шкіра, напнута на набряклі кінцівки, масна від крові жертв його помічників. Вона відчувала його присутність, прохолоду відкинутої тіні.
Зірочка уп’ялася Інеж у гомілку, ще одна – у передпліччя. Дівчина озирнулася через плече. Ще кілька метрів – і вона буде на даху першого силосу. Можливо, Дуняша про бійки знала більше, ніж Інеж дізнається за ціле життя, але вона не знала Кеттердама. Інеж побіжить до підніжжя силосу і знайде Ніну. Вони відірвуться від цього чудовиська на вулицях і каналах, які Інеж так добре знає.
Вона ще раз оцінила відстань позаду себе. Ще кілька десятків сантиметрів. Але коли Інеж повернула голову назад, Дуняші вже не було на линві. Інеж побачила, як вона нахиляється, як шукає магніт. «Ні».
«Захистіть мене», – прошепотіла Мара своїм Святим.
Мотузка провисла. Інеж упала, вигинаючись у повітрі так само, як коли була дитиною і шукала свої крила.

21. Каз

аз чув, як загуло у вухах. Як завжди, дивлячись на Роллінза, хлопець помітив, що в очах дивним чином двоїться, наче він занадто пізно прокинувся і випив набагато більше, ніж слід. Чоловік перед ним був Пеккою Роллінзом, королем Бочки, верховодою банди та імпресаріо. Проте водночас він був Якобом Герцуном, якого вважали чесним крамарем, а насправді він поживився благополуччям і довірою Каза та Джорді, забрав їхні грошенята й залишив безпомічних дітей у місті, де милосердя не коштувало й ламаного шеляга.
Цієї ночі від поважного Якоба Герцуна не залишилося і сліду. Роллінз був убраний у смугасту зелену камізельку, щільно застібнуту на череві, та штани із блискучої смарагдової тканини. Вочевидь, він придбав інший годинник замість украденого Бреккером, бо зараз дістав новий і глипнув на нього.
– Ця штука ніколи не показує час точно, – повідомив він, стрясаючи годинник; коли чоловік роздратовано видихнув, його бачки ледь помітно затремтіли, – але я не можу встояти перед дещицею блиску. Не сподіватимуся, що той годинник, якого ти в мене поцупив, і досі з тобою. – Каз нічого не відповів. – Гаразд, – вів далі Роллінз, здвигнувши плечима, постукавши годинник по кришечці та знову запхавши до кишені камізельки. – Десь саме зараз мої заступники оточують твою команду й одного безцінного заручника на Чорному Серпанку.
Вілан видав якийсь хворобливий звук.
– Я також приготував дещо особливе для Мари, – похвалився Роллінз. – Ця дівчина – надзвичайне надбання. Мені була не до вподоби думка про цю особливу стрілу у твоєму сагайдаку, тому я знайшов когось іще надзвичайнішого, хто попіклується про неї.
У Казовому шлунку з’явилося нудотне відчуття. Він пригадав, як Інеж розправляє плечі, її міцну поставу, аж по вінця повну впевненості. «Я не працюю із сіткою».
– Невже ти справді думав, що тебе так складно буде знайти, Бреккере? Я вже давно граю в цю гру. Усе, що мені довелося зробити, – подумати, як би я вчинив, якби був молодшим і дурнішим.
Гудіння в Казових вухах гучнішало.
– Ти працюєш на Ван Ека. – Він знав, що була така можливість, але не зважав на неї. Думав, якщо діятиме достатньо швидко, їм не вистачить часу, щоб стати союзниками.
– Я працюю з Ван Еком. Після того як ти прийшов у пошуках грошей, мені здалося, що йому можуть знадобитися мої послуги. Спочатку крамар завагався, йому вже не щастило, коли він укладав угоди з хлопцями з Бочки. Але цей невеличкий фокус, який ти продемонстрував із його дружиною, підштовхнув його просто в мої теплі обійми. Я сказав Ван Екові, що ти завжди залишатимешся на крок попереду, бо він не може змусити себе не думати як бізнесмен.
Каз мало не здригнувся. Хіба ця сама думка не навідувалася до нього?
– Він, безсумнівно, кмітливий чолов’яга, – вів далі Роллінз, – але з обмеженою уявою. Натомість ти, Бреккере, мислиш, як маленький підлий головоріз. Ти схожий на мене, лише маєш більше волосся на голові й гірший смак. Ван Ек сподівався, що зв’яже вас усіх у Західній Клепці, та чудово ставився до того, щоб покликати ще й міську варту. Проте я знав, що ти для цього занадто верткий.
– І ти знав, що я прийду сюди?
Роллінз захихотів.
– Я знав, що ти не зможеш устояти. Ох, я й гадки не мав, який план ти вигадаєш, але знав: хай би яку схему розробив, вона приведе тебе сюди. Ти не зможеш пройти повз шанс принизити Ван Ека, забрати те, що він тобі завинив.
– Угода є угода.
Роллінз похитав головою, заквохтавши, немов велика курка.
– Ти сприймаєш усе занадто особисто, Бреккере. Тобі варто зосередитися на роботі, натомість ти занадто зайнятий затамованою образою.
– Ось тут ти помиляєшся, – заперечив Каз.– Я не затамував образу. Я колисаю її. Я пещу її. Я годую її найкращими шматочками м’яса й віддаю до найкращих шкіл. Я виховую свої образи, Роллінзе.
– Я радий, що ти зберіг почуття гумору, юначе. Коли відбудеш свій строк у каталажці, – якщо Ван Ек залишить тебе живим, – можливо, я дозволю тобі працювати на мене. Шкода дивитися, як таланти на кшталт твого йдуть коту під хвіст.
– Краще хай мене підсмажать на повільному вогні, а Ван Ек крутитиме ручку рожна.
Роллінзова пика розпливлася у великодушній посмішці.
– Припускаю, що й це можна організувати. Я ж тільки хочу зробити тобі послугу.
«Просто веди далі свої балачки», – мовчки підбадьорював його Каз, ковзаючи руками до Віланового наплічника.
– Адже я знаюся на тому, як отримувати гроші наперед. Та й потреби мої значно поміркованіші. Кілька мільйонів крюґе за те, щоб позбавити Бочку від неприємності, яку я в будь‑якому разі радо побачив би мертвою? Надзвичайно розумно. – Роллінз зачепився великими пальцями за свою камізельку. – Факт у тому, що ми з Ван Еком порозумілися. Я розширююся, нарощую території, мислю ширше. «Каельський принц» – найгарніший розважальний заклад, бачений у Східній Клепці, а це лише початок. Ми з Ван Еком – будівельники. Ми хочемо створити щось, що переживе нас. Ти ще доростеш до цього, хлопче. А тепер чому б тобі не віддати печатку й не піти спокійно?
Каз витяг із кишені печатку, потримав її, дозволив змигнути у світлі лампи, притягуючи Печчин погляд. Завагався.
– Ну ж бо, Бреккере. Визнаю, ти крутий, але я загнав тебе в глухий кут і маю чисельну перевагу. Ти не можеш вистрибнути з того вікна, а на вулиці під будинком Ван Ек вишикував міську варту. Тобі гаплик, тебе підсмажили, почепили на шибеницю, тож не роби жодних дурниць.
Але якщо не вдається відчинити двері, треба зробити нові. Роллінз полюбляв теревенити; правду кажучи, Каз сумнівався, що той зможе зупинитися, навіть якщо захоче. Тепер річ була в тому, щоб прикути Роллінзів погляд до блискучої золотої печатки в Казовій правій руці, поки ліва відкупорюватиме глечик із золотовмісною кислотою.
– Приготуйся, – пробурмотів він.
– Казе... – запротестував Вілан.
Бреккер кинув печатку Роллінзові та тим самим рухом вихлюпнув на підлогу залишки кислоти. Кімната наповнилася теплом, а килим зашипів, коли над ним здійнявся стовп їдкого диму.
– Зупиніть їх! – крикнув Роллінз.
– Побачимося з іншого боку! – попрощався Каз. Він схопив свій ціпок і щосили гупнув ним по дошках під ногами. Підлога застугоніла і провалилася.
Вони з гуркотом впали на перший поверх у хмарі тиньку й пилюки та опинилися простісінько на столі з вечерею, який поламався під їхньою вагою.
Покотилися свічники й тарелі. Каз стрибнув на ноги – ціпок був у руках, із пальта крапала підлива – і потягнув за собою Вілана.
Щоб зауважити перелякані обличчя крамарів, що сиділи за столом, роззявивши від потрясіння роти й не познімавши з колін серветок, Бреккер мав коротеньку мить. Потім заверещав Ван Ек:
– Схопіть їх!
Хлопці перескочили розкидану шинку й помчали викладеним чорно‑білим кахлем коридором.
Двоє вартових, убраних у лівреї, затулили собою двері зі скляними панелями, які відчинялися до затильного парку, і звели рушниці.
Каз рвонув, пришвидшуючись, і кинувся на підлогу, ковзаючи нею. Він горизонтально притиснув до грудей свій ціпок і промчав між вартовими, дозволивши ціпку розтрощити їхні гомілки і збити чоловіків із ніг.
Вілан побіг за ним назирці і злетів сходами до саду. А потім вони опинилися на елінгу, перелізли через бильця й заскочили до гондоли Ротті, який чекав на них у каналі.
Постріли розітнули воду довкола них, і одна куля дзенькнула об борт човна. Каз і Ротті схопилися за весла.
– Удар чимдуж! – гукнув Бреккер, і Вілан випустив на волю всі ракети, фотобомби і дрібки, придатні для демонстрування, які зміг приладнати в човні. Небо над Ван Ековим будинком вибухнуло сукупністю світла, диму та звуку, а вартові пірнули в пошуках укриття.
Каз узявся за роботу, відчуваючи, як ковзнув вздовж течії човен, коли вони влилися до жвавого руху Ґельдканалу.
– Потрапили всередину і вибралися звідти так, щоб він не помітив? – поцікавився Ротті.
– Я наполовину мав рацію, – прогарчав Каз.
– Нам потрібно попередити інших, – захекавшись, нагадав Вілан. – Роллінз сказав...
– Там був Пекка Роллінз? – перепитав Ротті, і Каз почув у його голосі страх. Канальний пацюк був готовий позмагатися з тисячею бандитів і злодіїв, крамарів і найманців, але не з Пеккою Роллінзом.
Каз легенько відштовхнувся одним зі своїх весел, скеровуючи човен праворуч і ледь розминувшись із трапним човном, повним туристів.
– Ми мусимо повернутися на Чорний Серпанок. Інші...
– Заткайся, Відане. Я мушу подумати.
Джаспер і Матаяс були спритні в бійці. Якщо був шанс витягти Кувея з Чорного Серпанку, вони ним скористалися. Але як Пекка їх знайшов? Мабуть, за кимось прослідкували аж до самого острова. Вони всі ризикували того дня, наважившись податися геть із Чорного Серпанку. Будь‑кого з них могли засікти й переслідувати. Ніну з Матаясом? Відана із Джаспером? Самого Каза? Варто було Пецці Роллінзу дізнатися про їхню схованку, він стежив за ними щомиті, просто чекаючи, коли вони розділяться і стануть вразливими.
Каз зіщулив плечі, і Ротті підлаштувався під його темп, змахи веслами скеровували човен дедалі швидше за течією. Йому потрібно було, щоб вони влилися до руху інших човнів і забралися якомога далі від Ван Екового будинку. Йому потрібно було дістатися до Солодкої Жили. Роллінзові люди переслідували Інеж та Ніну від Чорного Серпанку. Чому він відправив дівчат до силосів самих? Ніна та її дорогоцінні біженці. Цієї ночі не буде грандіозного звільнення гришників. Усі їхні плани полетіли під три чорти. «Я також приготував дещо особливе для Мари». До дідька помсту, до дідька його махінації. Якщо Роллінз заподіє шкоду Інеж, Каз розмалює Східну Клепку його нутрощами.
«Думай». Якщо один план луснув, ти вигадував інший. Якщо вони затискали тебе в кут, ти прорізав дірку в даху. Але Каз не міг виправити щось, на що не мав впливу. Його план став ненадійним. Він підвів усіх. Він підвів її. А все через те, що, коли справа стосувалася Пекки Роллінза, у Каза на очах наче полуда була. Джаспер уже може бути мертвим. Інеж може стікати кров’ю на вулицях Солодкої Жили.
Він повернув весла.
– Ми пливемо до району складів.
– А як щодо інших?
– Джаспер із Матаясом – бійці, а Пекка Роллінз у жодному разі не нашкодив би Кувею. Ми пливемо до Солодкої Жили.
– Ти казав, що на Чорному Серпанку ми будемо в безпеці, – запротестував Вілан. – Ти казав...
– Немає ніякої безпеки, – буркнув Каз. – Ані в Бочці. Ані деінде. – Він щосили натиснув на весла. Ані печатки. Ані корабля. Усі їхні гроші витрачено.
– Що ми тепер робимо? – тихенько запитав Вілан; його голос ледве можна було почути серед звуків води та інших човнів у каналі.
– Візьми пару весел і принеси якусь користь, – огризнувся Каз, – або я кину твою зніжену дупу у  воду й дозволю твоєму батькові виловити тебе.

22. Ніна

іна почула їх раніше, ніж побачила. Вона влаштувалася між другим і третім силосами, звідки могла спостерігати за рухом Інеж і не зводити очей із караульного приміщення.
Інеж вилізла на силос, немов крихітний моторний павучок, рухаючись у такому темпі, що Ніна стомилася від самого споглядання за нею. Нахил був достатньо крутий, і вона майже не могла бачити Інеж, коли та опинилася на верхівці, тому Ніна не знала, як просуваються справи з кришкою люка. Проте Мара не вийшла на линву, коли Ніна подала перший сигнал, отже, в неї, мабуть, виникла затримка з дротами або з довгоносиком. Подавши другий сигнал, Серцетлумачниця побачила, як Інеж ступила крок у порожнечу.
Із того місця, де чекала Ніна, линва в темряві була невидимою і здавалося, що Мара левітує, хоча кожен її крок був точний і обдуманий. Ось – легеньке похитування. А тепер – невеличка поправка. Коли Ніна спостерігала за цим, її серце билося в сіпаних ритмах. З’явилося сміховинне відчуття, що, якщо вона дозволить власній зосередженості хоч на мить похитнутися, Інеж може впасти, наче Нінина концентрація та віра тримали дівчину в повітрі.
Коли Інеж нарешті дісталася до другого силосу, Ніні захотілося заулюлюкати, натомість вона коротко й безшумно станцювала. Потім Серцетлумачниця почекала, поки вартові знову з’являться в полі її зору із західного боку периметра. Вони зупинилися на кілька хвилин біля караульного приміщення і знову вирушили в путь. Ніна вже збиралася подати сигнал Інеж, коли почула гучний регіт. Вартові теж його почули й насторожилися. Дівчина бачила, як один із них запалив на даху караульного приміщення сигнальний ліхтар, викликаючи підмогу, – запобіжний захід на випадок неприємностей. Було добре відомо, що тут трапляються заколоти, а після хаосу в Західній Клепці напередодні Ніна не дивувалася, що вартові поспіхом покликали на допомогу.
Схоже було, що вона і справді їм знадобиться. Ніна впізнала команду головорізів із Бочки, щойно побачила їх, – це була огидна банда: усі високі, з міцними м’язами й надійно озброєні. Більшість людей мала пістолі, і це підказувало, що вони чекають на щось більше за швидку сутичку. На широких грудях одного з ватажків красувалася картата камізелька, а в руках він погойдував ланцюг. У нього на передпліччі Ніна побачила округле татуювання. З такої відстані вона не могла роздивитися деталі, але поставила б непогані гроші на те, що це – лев, який згорнувся калачиком. Десятицентові Леви. Хлопці Пекки Роллінза. Якого біса вони тут забули?
Ніна глипнула вгору. Інеж висипала довгоносика до другого силосу. Можна було лише сподіватися, що їм не було її видно. Але чого тільки хотіла банда Пекки Роллінза?
За кілька хвилин пролунала відповідь:
– Чув, що тут, у Солодкій Жилі, переховується Серцетлумачниця, – голосно сказав хлопець у картатій камізельці, далі погойдуючи ланцюгом.
«Ох, Святі, це вже погано». Невже Десятицентові Леви переслідували їх з Інеж від Чорного Серпанку? Інші теж вскочили в халепу? А що, як Пекка Роллінз і його банда знають про гришників у посольстві? Дехто з них порушив свої контракти, намагаючись покинути місто. Їх могли шантажувати чи навіть дещо гірше. Пекка міг продати їх шуанцям. «У тебе, Зенік, просто зараз є власні проблеми, – озвався голос у голові. – Припини перейматися порятунком світу й рятуй власний зад». Часом її внутрішній голос бував надзвичайно мудрим.
Один з охоронців силосу ступив крок уперед – радше хоробро, як подумала Ніна, демонструючи Десятицентовим Левам силу. Їй не вдалося почути їхню розмову. Папір із яскравою червоною печаткою перейшов із одних рук до інших. Вартовий передав його своєму напарникові, щоб той прочитав. За мить напарник здвигнув плечима. І тоді, на Нінин жах, вартовий подався вперед і відімкнув ворота. Ліхтар на даху караульного приміщення знову змигнув. Вони викликали підмогу.
Червона печатка. Ван Екові кольори. Це були його силоси, і вартові в жодному разі не ризикнули б відчинити ворота нікому, хто не мав би офіційного дозволу від їхнього роботодавця. Від висновків у Ніни голова пішла обертом. Чи можуть Ян Ван Ек та Пекка Роллінз працювати разом? Якщо так, то шанси Покидьків вибратися живими з міста щойно стали крихтами на тарілці, що залишилися від пирога.
– Виходь, солоденька Ніно. Пекка має для тебе роботу.
Ніна побачила, що ланцюг, яким погойдував хлопець, мав на кінці важкі кайдани. Коли Серцетлумачниця вперше прибула до Кеттердама, Пекка Роллінз запропонував їй роботу і своє сумнівне заступництво. Натомість вона вирішила підписати контракт із Покидьками. Схоже, Пекка більше не дотримується угод чи законів банд. Він збирався посадити її на ланцюг, можливо, продати її шуанцям або запропонувати Ван Екові, щоб той міг накачати її парем.
Ніна заховалася в затінку другого силосу, але тут абсолютно не було жодної можливості ступити більше ніж кілька кроків і не видати себе. Дівчина подумала про пігулку з отрутою, що була в кишені.
– Не змушуй нас витягати тебе, дівчинко, – хлопець жестом наказав іншим Десятицентовим Левам розгорнутися віялом.
Ніна збагнула, що має дві переваги: по‑перше, кайдани на кінці ланцюга означали, що Пецці вона, імовірно, потрібна живою. Він не захотів би пожертвувати дорогоцінною гришницею‑Серцетлумачницею, отже, вони не стрілятимуть. По‑друге, це збіговисько геніїв не знало, що парем підірвав її сили. Можливо, їй удасться виторгувати для себе та Інеж трохи часу.
Ніна струсонула волоссям, зібрала всі крихти своєї мужності й неквапливо вийшла з укриття. Тієї ж миті вона почула, як звелися курки.
– Гей, полегше, – озвалася дівчина, взявшись у боки. – Я небагато вартуватиму для Пекки, якщо ви подірявите мене, як кришку сільнички.
– Ну, привіт, гришнице. Розважиш нас трохи?
«Залежить від того, що ти під цим розумієш».
– Як тебе звуть, красунчику?
Хлопець посміхнувся, вищиривши золотий зуб і демонструючи на диво чарівну ямочку на щоці.
– Еамон.
– Гарне каельське ім’я. Кен є гом?
– Ма була каелянка. Я не розмовляю тією тарабарщиною.
– Гаразд, як щодо того, аби дозволити своїм друзям розслабитися й опустити всю цю зброю, поки я навчу тебе кількох нових слів?
– Я так не думаю. Мені відомо, як працює сила Серцетлумачників. Не дозволю тобі контролювати мої нутрощі.
– Шкода, – озвалася Ніна. – Послухай, Еамоне, цієї ночі нікому не потрібні проблеми. Я просто хочу знати Печчині умови. Якщо я збираюся піти наперекір Казові, мушу знати, що біль того вартує...
– Каз Бреккер здох, любонько. І Пекка не пропонує тобі умов. Ти підеш із нами, у ланцюгах чи без.
Ніна підвела руки й побачила, як заціпеніли чоловіки навколо, готові стріляти, не зважаючи на Роллінзові вказівки. Вона вдала, що легенько потягнулася.
– Еамоне, ти ж знаєш, що, перш ніж тобі вдасться закувати мене в ці ланцюги, я перетворю половину внутрішніх органів цих джентльменів на сироп.
– Ти недостатньо швидка.
– Я достатньо швидка, щоб переконатися, що ти більше ніколи, – її погляд багатозначно ковзнув під пряжку на його ремені, – не піднімеш прапор у Західній Клепці.
Тепер Еамон зблід.
– Ти не можеш цього зробити.
Ніна клацнула кісточками пальців.
– Не можу?
Тихеньке «дзень» пролунало звідкись згори, і всі націлили зброю в небо. «Дідько, Інеж, тихіше». Проте коли Ніна підвела погляд, усі її думки нажахано затнулися. Інеж знову була на линві. І вона була не сама.
На мить Ніні здалося, що вона, мабуть, марить, коли побачила, як постать у білому переслідує Інеж на линві. Вона здавалася примарою, що пливе над ними. А потім постать жбурнула щось у повітря. Ніна помітила, як зблиснув метал. Вона не бачила, куди він влучив, але бачила, як уповільнилися кроки Інеж. Мара випросталася – поза безжалісна, руки простягнуті для кращої рівноваги.
Мусив бути спосіб допомогти їй. Ніна потягнулася своєю силою до дівчини в білому, шукаючи її пульс, її м’язові волокна, хоч щось, що можна було контролювати, але знову повернулася та жахлива сліпота, те небуття.
– Не допоможеш своїй подрузі? – поцікавився Еамон.
– Вона сама може впоратися, – відповіла Ніна.
Хлопець самовдоволено вишкірився.
– Ти і близько не така крута, як ми чули. Багато балачок і жодних дій. – Він повернувся до своєї команди. – Я цілу ніч купуватиму пійло тому, хто перший її схопить.
Вони не кинулися до неї. Для цього вони були не такі вже й дурні. Вони наближалися повільно, з пістолями напоготові. Ніна здійняла руки. Вони наполохано зупинилися. Але, коли нічого не сталося, Серцетлумачниця побачила, як Десятицентові Леви ззирнулися, зблиснуло кілька посмішок, і тепер вони йшли швидше, втрачаючи страх, готові отримати свою винагороду.
Ніна наважилася глипнути вгору. Інеж досі якось вдавалося зберігати рівновагу. Схоже, вона намагалася повернутися до першого силосу, але, вочевидь, була поранена, і хода її стала непевною.
«Сітка». Але для одної Ніни вона не мала сенсу. Якби вона мала хоч дрібку парем, аби тільки скуштувати, вона могла б змусити цих великих ідіотів допомогти їй. Вони б, не роздумуючи, послухалися її.
Нінина свідомість потягнулася, намагаючись ухопитися за щось, хай там що. Вона не стоятиме тут безпомічна, чекаючи, поки її схоплять, і спостерігаючи, як помирає Інеж. Але Серцетлумачниця відчула лише велетенську чорну порожнечу. Тут не було ані зручних уламків кісток, ані пилюки, якою можна скористатися. Світ, який колись буяв життям, серцебиттями, диханням, плином крові, став абсолютно голим. Усе перетворилося на чорну пустелю, небо без зірок і неродючу землю.
Один із Десятицентових Левів кинувся вперед, і тоді всі побігли до Ніни, хапаючи її за руки, смикаючи до Еамона, чиє обличчя розітнув вищир, а ямочка на щоці вигнулася півмісяцем.
Від цілковитої люті Ніна завила мов дикий звір. Вона не була безпомічною. Відмовлялася бути. «Я не знаю шаленішого за тебе воїна, із силою чи без».
І тоді вона це відчула – там, у чорній пустелі, було заглиблення, таке холодне, що аж обпікало. Там, позаду силосів, у клиноподібному каналі на шляху до гавані – там був човен для хворих, напхом напханий тілами. У Ніні билася пульсація усвідомлення. Вона не відчувала серцебиття чи плин крові, але відчула щось інше, щось інакше. Дівчина подумала про уламки кісток, пригадала спокій, який відчувала на Чорному Серпанку серед могил.
Еамон спробував затиснути її зап’ястя в кайданки.
– Одягни на неї ще й комірець! – верескнув якийсь із Десятицентових Левів.
Ніна відчула руку у своєму волоссі, голова смикнулася назад, випинаючи шию. Вона знала, що її думки божевільні, але нормального вибору не залишилося. Зібравши всі рештки сил, дівчина добряче копнула Еамона й вирвалася з його лещат. Ніна розвела руки широкою дугою, зосередилася на цьому дивному новому усвідомленні й відчула, як підіймаються з баржі тіла. Серцетлумачниця стисла кулаки. «Ідіть до мене».
Десятицентові Леви зв’язали їй зап’ястя. Еамон ударив її по губах, але Ніна не розтиснула кулаків, її свідомість залишалася зосередженою. Зараз не було того сп’яніння, яке вона відчувала під дією парем. Тоді всередині вирували спека, вогонь і світло, а зараз – холодне блакитне полум’я, що ледь жевріло. Вона відчула, як один за одним підвелися мерці, відповідаючи на її заклик. Ніна усвідомлювала, що її тримають чиїсь руки, що навколо її зап’ясть закрутилися ланцюги, але холод став іще глибшим, наче стрімка зимова річка з чорними порогами, що їжачаться розбитою кригою.
Ніна почула крик, вогнепальну тріскотнечу і звук, із яким зігнувся метал. Руки відпустили її, а ланцюги впали на бруківку з майже музичним передзвоном. Серцетлумачниця простягнула руки перед собою, занурюючись глибше до холоднечі річки.
– Якого біса? – вигукнув Еамон, обертаючись до караульного приміщення. – Якого біса?
Тепер Десятицентові Леви задкували, забувши про місію; їхні обличчя спотворилися від жаху, і Ніна змогла побачити, чому саме. Шеренга людей штовхала паркан, розгойдуючи його на стовпцях. Дехто з них був старий, дехто – юний, але всі вони були чарівні – рум’яні щоки, рожеві вуста, волосся яскраво сяє й омиває хвилями обличчя, легко погойдуючись, наче якісь підводні рослини. Вони були красенями і водночас страшидлами, адже, хоча дехто й не мав слідів від травм, сукня однієї жінки була забризкана коричневою кров’ю і блювотою, інший мрець мав колоту рану, уже гнилу й почорнілу. Двоє були оголені, а один мав глибокий та широкий розтин на животі, з якого зморшками звисала набубнявіла рожева шкіра. Очі у всіх сяяли чорним кольором, гладким сланцем зимової води.
Ніна відчула, як її накриває хвилею нудоти. Вона почувалася дивно і трохи зганьблено, наче дивилася у вікно, до якого не мала права зазирати. Але вибору в неї не було. Та й, правду кажучи, їй не хотілося зупинятися. Серцетлумачниця вигнула пальці.
Паркан повалився з різким вереском поламаного металу. Десятицентові Леви відкрили вогонь, але мерці йшли далі, не зацікавившись і не злякавшись.
– Це вона! – заволав Еамон, задкуючи, затинаючись, падаючи і зводячись на коліна, поки його люди тікали в нічну темряву. – Вони прийшли за сучкою‑гришницею!
– Закладаюся, ти мрієш про те, щоб та наша розмова відбувалася зараз, – загарчала Ніна. Але до Десятицентових Левів їй було байдуже.
Вона подивилася вгору. Інеж досі була на линві, але дівчина в білому опинилася на даху другого силосу й тягнулася до затискача.
«Сітка, – наказала Серцетлумачниця. – Негайно». Мерці обернулися на розпливчастий шквал швидкості, побігли вперед, а потім раптово завмерли, наче очікуючи інструкцій. Ніна зібрала всю свою концентрацію, наказуючи їм слухатись і насичуючи їхні тіла своєю силою та життям. За кілька секунд вони тримали сітку в руках і бігли так швидко, що Ніна не встигала за ними.
Мотузка провисла. Інеж упала. Ніна закричала.
Тіло Інеж ударилося об сітку, високо підскочило і знову вдарилося.
Ніна побігла до подруги.
– Інеж!
Її тіло лежало в центрі сітки, поцятковане огидними срібними зірочками, з ран періщила кров.
«Опустіть її», – наказала Ніна, і мерці послухалися та поклали сітку на кам’яну бруківку. Дівчина, затинаючись, підійшла до подруги і вклякла.
– Інеж?
Інеж схопила Ніну в обійми.
– Ніколи більше не роби цього, – схлипнула Ніна.
– Сітка? – пролунав радісний голос. – Це здається нечесним.
Інеж заціпеніла. Дівчина в білому вже спустилася з другого силосу і прямувала до них.
Ніна скинула руки вперед, і мерці вишикувалися, затуляючи собою її та Мару.
– Ти впевнена, що хочеш цієї битви, сніжинко?
Дівчина примружила свої чарівні очі.
– Я перемогла тебе, – звернулася вона до Інеж. – Ти й сама це знаєш.
– У тебе була вдала ніч, – озвалася Інеж, але її голос здавався слабеньким, як протерта нитка.
Дівчина оглянула армію гнилих тіл, що вишикувалася перед нею, схоже, намагаючись оцінити свої шанси. Потім вона вклонилася.
– Ми ще зустрінемося, Маро.
Вона повернулася в тому напрямку, куди, перестрибуючи через залишки паркана, втекли Еамон та решта Десятицентових Левів, і пішла геть.
– Дехто полюбляє драматизувати, – зауважила Ніна. – Тобто, ну правда, хто для бійки на ножах одягається в біле?
– Дуняша, Білий Клинок чогось там чи чогось іншого. Вона по‑справжньому хоче вбити мене. А можливо, взагалі всіх.
– Ти можеш іти?
Інеж кивнула попри те, що її обличчя було мертвотно‑блідим.
– Ніно, усі ці люди... вони мертві?
– Коли ти так кажеш, це звучить моторошно.
– Але ти не вживала...
– Ні. Ані граму парем. Я не знаю, що це таке.
– А гришники взагалі можуть?..
– Я не знаю. – Тепер, коли страх через засідку й падіння Інеж трохи вщух, вона відчула щось схоже на огиду. Що вона щойно вчинила? До чого торкнулася?
Ніна пригадала, як запитала в когось із вчителів у Маленькому Палаці, звідки береться сила Гриші. Тоді вона була трохи старшою за дитину, яка відчувала побожний страх перед дорослішими гришниками, що приходили до Палацу й вирушали з його земель у важливі місії.
«Наші сили поєднують нас із життям таким чином, якого ніколи не зрозуміють звичайні люди, – пояснив їй учитель. – Саме тому використання нашого дару додає нам сили, замість того щоб виснажувати нас. Ми пов’язані із самою силою творіння, створення чогось у серці світу. Корпуснійці ще міцніше пов’язані цими путами, бо ми маємо справу із життям і тим, як його відібрати».
Учитель здійняв у повітря руки, і Ніна відчула, як майже непомітно вповільнився її пульс. Інші учні видихнули повітря й перезирнулися: вони всі відчули одне й те саме. «Відчуваєте? – поцікавився вчитель. – Усі ваші серця, що б’ються одночасно, прив’язані до ритму цього світу».
Це було найдивніше відчуття, здавалося, що тіло розчиняється, наче вони були не багатьма учнями, які крутилися на своїх стільцях у класі, а єдиним створінням з одним серцем, однією метою. Це тривало лише кілька секунд, але Ніна ніколи не забувала відчуття спорідненості й раптового розуміння, що її сила дозволяла їй ніколи не бути самотньою.
Проте як щодо сили, якою вона скористалася сьогодні? Вона нічим не нагадувала той зв’язок. Це було результатом дії парем, а не створенням чогось у серці світу. Це було помилкою.
Але непокоїтися можна буде пізніше.
– Нам потрібно вибиратися звідси, – сказала Ніна. Вона допомогла Інеж звестися на ноги, потім оглянула тіла навколо. – Святі, вони жахливо тхнуть.
– Ніно, що, як вони можуть тебе чути?
– Ви можете мене чути? – перепитала Серцетлумачниця. Але мерці не відповіли, а коли вона потягнулася до них своєю силою, вони не здавалися живими. Утім, там щось було, щось, що розмовляло із нею так, як живі створіння більше не могли розмовляти. Дівчина знову подумала про крижану річку. Вона досі відчувала її навколо себе, усюди навкруги, але тепер води рухалися повільними вирами.
– Як ти збираєшся з ними вчинити? – поцікавилася Інеж.
Ніна безпомічно здвигнула плечима.
– Припускаю, що покладу їх туди, де вони були. – Вона підвела руки. «Ідіть, – якомога чіткіше наказала вона мерцям, – і спочивайте».
Вони знову поворухнулися раптовим шквалом, на який вуста Інеж відгукнулися молитвою. Ніна дивилася, як вони повільно зникають, перетворюючись на тьмяні постаті в темряві.
Інеж легенько підштовхнула її, а потім витягла з плеча шиповану срібну зірочку й кинула її на землю з гучним «дзень». Схоже, кровотеча послабилася, але її неодмінно потрібно було перев’язати.
– Ходімо, поки не з’явилася міська варта, – запропонувала вона.
– Куди? – запитала Ніна, коли вони рушили до каналу. – Якщо Пекка Роллінз знайшов нас...
Коли Інеж збагнула реальний стан речей, її кроки вповільнилися.
– Якщо Чорний Серпанок опинився під загрозою, Каз... Каз пояснив мені, куди йти, якщо справи підуть кепсько. Але...
Слова зависли в повітрі між ними. Те, що на ігровому полі з’явився Пекка Роллінз, означало значно більше за зруйнований план.
А що, як Чорний Серпанок підірвали? Ану щось сталося з Матаясом? Чи зберіг би Пекка Роллінз йому життя, чи просто спочатку вистрілив би, а потім претендував би на свою нагороду?
Гриша. Що, як Пекка переслідував Джаспера з Матаясом аж до посольства? Що, як вони вирушили до доків із біженцями, а їх узяли в полон? Ніна знову подумала про жовту пігулку в кишені. Подумала про жорстокі золотисті очі Тамар, згадала владний погляд Зої та як сміється, дражнячись, Женя. Вони вірили їй. Якщо з ними щось станеться, вона собі ніколи не пробачить.
Коли вони з Інеж поверталися тим самим шляхом до набережної, де пришвартували свій човен, Ніна коротко глипнула на баржу, куди лягали останні мерці, посуваючись на своє місце. Тепер вони мали інакший вигляд: їхні обличчя знову набули мертвотно‑блідого й поцятковано‑білого забарвлення, що в неї асоціювалося зі смертю. Утім, можливо, смерть не завжди була однаковою.
– Куди ми прямуємо? – перепитала Ніна.
Тієї ж миті вони побачили дві постаті, що мчали до них. Інеж потяглася до ножів, а Ніна звела руки, готуючись знову покликати своїх дивних солдатів. Вона знала, що цього разу буде простіше.
У світлі вуличного ліхтаря з’явилися Каз із Віланом, їхній одяг був укритий шматочками тиньку й чимось схожим на м’ясну підливу. Каз важко спирався на ціпок, але хода його була жорсткою, а гострі риси обличчя окреслилися чіткими лініями.
– Ми проб’ємося разом, – прошепотіла Інеж.
Ніна перевела погляд із подруги на Каза й помітила однаковий вираз їхніх облич. Вона знала цей вираз. Він з’являвся після корабельної катастрофи, коли течія рухається на тебе, а небо темнішає. Уперше в полі зору з’явилася земля, надія на прихисток чи навіть порятунок, який міг чекати на далекому березі.

23. Вілан

помру, і не залишиться нікого, хто міг би їй допомогти. Нікого, хто хоча б пам’ятатиме про Марію Гендрікс».
Віланові хотілося бути хоробрим, але він змерз, був укритий синцями, ба навіть більше – його оточували найхоробріші люди, яких він знав, і всі вони здавалися неприємно враженими.
Вони повільно просувалися каналами, зупинялися під мостами і в темних джерелах затінку, щоб перечекати, поки загони міської варти протупотять своїми черевиками в них над головами або вздовж водних шляхів. Цієї ночі вартових була сила‑силенна, їхні човни пливли повільно, а на носах світилися яскраві ліхтарі. За короткий час, що минув від перевірки сил на Худмедбриджі, щось змінилося. Місто вижило й розлютилося.
– Гриша... – спробувала Ніна.
Але Каз її швидко урвав:
– Вони або в безпеці в посольстві, або ми не можемо їм допомогти. Вони можуть себе захистити. Ми збираємося залягти на дно.
І лише тоді Вілан зрозумів, у яку халепу вони вскочили по самі вуха, бо Ніна не сперечалася. Вона просто поклала голову на руки і змовкла.
– Із ними все буде гаразд, – заспокоїла її Інеж, обіймаючи рукою за плечі. – І з ним усе буде гаразд. – Але рухи Мари були нерішучі, і Вілан бачив на її одязі кров.
Після цього ніхто і словом не озвався. Каз із Ротті лише час від часу веслували, скеровуючи їх до спокійніших, вужчих каналів, дозволяючи їм тихо дрейфувати, коли це було можливо, аж поки вони не випливли з вигину неподалік від Шонстраат і Бреккер не наказав: «Стоп». Вони з Ротті занурили весла і спрямували човна до краю каналу, притиснувши його за корпусом торговельного корабля. Хай би що продавала ця плавуча крамничка, її намети були щільно запнуті, щоб захистити їхній вміст.
Вони бачили, як попереду кишить на мосту міська варта, а два її човни обшукують канал під мостом.
– Вартові готують блокади, – повідомив Каз.
Довелося покинути човен там і далі рушити пішки.
Вілан знав, що вони прямують до іншого безпечного будинку, проте Бреккер сам сказав: «Немає ніякої безпеки». Де вони могли б заховатися? Пекка Роллінз працював із Вілановим батьком. Вони двоє володіли половиною міста. Вілана схоплять. А що далі? Ніхто не повірить, що він Ван Еків син. Може, батько і знехтував Віланом Ван Еком, але хлопчик мав права, на які не міг сподіватися жоден шуанський злочинець. Чи закінчить він свої дні в Пекельних Воротах? Чи вдасться батькові знайти спосіб побачити, як його стратять?
Коли вони опинилися далі від промислового району й Бочки, патрулів поменшало, і Вілан збагнув, що міська варта, мабуть, зосереджує свої зусилля в менш респектабельних районах міста. Утім, вони однаково рухалися перебіжками, ішли провулками, про існування яких Вілан навіть не здогадувався, подекуди заходили до порожніх демонстраційних зал чи нижніх поверхів незаселених помешкань, аби вийти навпростець на сусідню вулицю. Здавалося, наче Каз мав таємну мапу Кеттердама, на якій було позначено всі забуті місця в місті.
Чи чекатиме на них Джаспер, коли вони нарешті дістануться туди, куди йдуть? Чи, може, він лежить, поранений, і стікає кров’ю на підлозі гробниці і ніхто не прийде йому на допомогу? Вілан відмовлявся цьому вірити. Що гіршими були шанси, то спритнішим був Джаспер у бою. Хлопчик згадав, як стрілець умовляв Кольма: «Я знаю, що підвів. І просто хочу отримати ще один‑єдиний шанс». Як часто Вілан казав майже ці самі слова своєму батькові, щоразу сподіваючись, що дотримає їх? Джаспер мусив вижити. Вони всі мусили.
Вілан пригадав, як уперше побачив стрільця. Той здавався створінням із якогось іншого світу, був убраний у лаймово‑зелений та лимонно‑жовтий кольори і рухався довгими розмашистими кроками, наче кожен його крок наливали з пляшки з вузькою шийкою.
Першої своєї ночі в Бочці Вілан тинявся вулицями, переконаний, що його ось‑ось пограбують, і стукотів зубами від холоду. Нарешті, коли шкіра стала синіти, а він уже не відчував пальців, хлопчик набрався сміливості запитати в чоловіка, який смоктав люльку на парадних сходах якогось будинку:
– Ви не знаєте, де тут можна винайняти кімнату?
– Вивіска он там каже, що є вільні місця, – озвався той, показуючи люлькою на інший бік вулиці. – Ти що, сліпий?
– Мабуть, проґавив її, – пояснив Вілан.
Пансіон був брудний, але, на щастя, дешевий. Вілан винайняв за десять крюґе кімнату й заплатив іще за гарячу ванну. Він знав, що мусить заощаджувати, але, якщо першої ж ночі підхопить крупозне запалення легень, проблеми з’являться задовго до того, як закінчаться гроші. Хлопчик узяв із собою до ванної кімнати в кінці коридору невеличкий рушничок і швидко помився. Попри те що вода була достатньо гаряча, він почувався вразливим, коли голяка скрутився у ванні, знаючи, що на дверях немає замка. Вілан як міг висушив одяг, але, коли знову вдягнув його, той досі залишався вологим.
Цілу ніч хлопчик лежав на тоненькому, як папір, матраці, тупився в стелю і прислухався до звуків пансіону навколо нього. На Ґельдстраат уночі було так тихо, що можна було почути, як вода хлюпає в стіну елінгу. Але тут було так само шумно, як опівдні. Із брудних вікон лилася музика. Люди розмовляли, сміялися, гупали дверима. Пара в кімнаті поверхом вище билася. Пара в кімнаті поверхом нижче однозначно була зайнята чимось іншим.
Вілан торкнувся пальцями синців на горлі й подумав: «Як би я хотів зателефонувати й замовити чай». Тієї миті він запанікував по‑справжньому. Наскільки ще жалюгіднішим він може бути? Батько намагався його вбити. У нього майже не було грошей, а він сам лежав на розкладачці, що смерділа хімікатами, якими намагалися вивести з матрацу вошей. Він мав би складати план, можливо, навіть замислювати помсту, намагатися зібрати докупи всі свої ідеї та ресурси. А він до чого вдався? Мріяв про те, аби подзвонити й замовити чай. Можливо, у батьковому домі він не був щасливим, але йому ніколи не доводилося нічого робити. Вілан мав прислугу, гарячу їжу, чистий одяг. Хай би які якості знадобилися для того, щоб вижити в Бочці, молодший Ван Ек був певен: у нього їх немає.
Лежачи там, він шукав якісь пояснення того, що сталося. Авжеж, звинувачувати слід було Міґґсона та Пріора; його батько нічого не знав. А може, Міґґсон і Пріор неправильно зрозуміли батькові накази? Просто сталася жахлива помилка. Вілан підвівся й потягнувся до вологої кишені свого пальта. Його документи про прийом до музичної школи Белендта й досі були там.
Щойно витягнувши грубий конверт, Вілан зрозумів, що його батько винуватий. Конверт наскрізь просяк водою й пахнув каналом, але колір його не змінився. Чорнила з документів, які мали міститися всередині, не полиняли. Вілан однаково розкрив конверт. Пачка складеного паперу склеїлася мокрою грудкою, але він відліпив кожний листок. Усі аркуші були порожні. Його батько навіть не завдав собі клопоту хитрувати переконливо. Він знав, що Вілан не спробує прочитати документи. А ще його довірливий син ніколи й не подумає підозрювати таточка в брехні. Жалюгідний.
Наляканий Вілан не виходив нікуди протягом двох днів. Але третього дня він зголоднів так, що аромат смаженої картоплі, який долинав з вулиці, витягнув хлопчика з безпечної кімнати. Він купив паперовий конус із картоплею й накинувся на неї так жадібно, що попік язика. Відтак змусив себе прогулятися.
Грошей Віланові вистачило б лише для того, щоб винайняти кімнату ще на тиждень або навіть менше, якщо він планував їсти. Йому потрібно було знайти роботу, але він і гадки не мав, звідки почати. Для праці на складах або у верфях він не був достатньо високим і сильним. Для легшої роботи знадобилося б уміння читати. Можливо, якомусь азартному лігву або навіть будинку задоволень потрібен музикант, який гратиме в залах? Він досі мав флейту. Хлопчик тинявся туди‑сюди Східною Клепкою і вздовж більшості добре освітлених вулиць. Коли спустилися сутінки, він повернувся до пансіону абсолютно знеможений. Чоловік із люлькою досі палив на сходах. Наскільки Віланові було відомо, він ніколи не йшов із ґанку.
– Я шукаю роботу, – звернувся до нього Вілан. – Ви не знаєте нікого, хто наймає працівників?
Чоловік зиркнув на нього крізь хмару диму.
– Такий солоденький шматочок, як ти, може заробити гарні грошенята в Західній Клепці.
– Чесну роботу.
Чоловік реготав, аж поки не зайшовся кашлем, але врешті‑решт скерував Вілана на південь, до шкіряних заводів.
Хлопчикові платили мізерну платню за те, що він змішував фарби й чистив діжки. Здебільшого тут працювали жінки й діти, кілька худорлявих хлопців, схожих на нього. Розмовляли вони мало: були занадто стомленими й занадто хворими від хімікатів, щоб перейматися ще чимось, окрім виконання своєї роботи й отримання платні. Ані рукавиць, ані масок їм не давали, і Вілан був переконаний, що помре від отруєння раніше, ніж устигне подбати про те, куди піти з дрібкою своїх зароблених грошей.
Одного дня, по обіді, хлопець почув, як завідувач фарбами жаліється, що десятки літрів фарби випаровуються, адже бойлери перегріваються. Він лаявся через гроші, що їх витратив на ремонт двох із них, і через те, який нікчемний був результат.
Вілан повагався, а потім порадив додати до баків морської води.
– Якого дідька я б захотів до цього вдатися? – гиркнув завідувач фарбами.
– Це підвищить температуру кипіння, – озвався Вілан, дивуючись, чому взагалі подумав, що сказати щось – це слушна думка. – Фарбам потрібно буде дужче нагріватися, щоб закипіти, і ви втрачатимете менше через випаровування. Вам доведеться похитрувати з формулою, оскільки швидко утворюватиметься сіль, а баки доведеться мити частіше, тому що сіль може призводити до корозії.
Завідувач фарбами лише виплюнув на підлогу цівку юрди та проігнорував хлопця. Але наступного тижня в одному з баків спробували використати солену воду. За кілька днів у всіх баках хлюпала суміш прісної та морської води, а завідувач фарбами став частіше звертатися до Вілана із запитаннями. Як зробити так, щоб шкури не твердішали від червоної фарби? Як зменшити час обробки та висихання? Чи може Вілан приготувати смолу, яка перешкоджатиме вицвітанню фарб?
Минув тиждень. Одурманений фарбами Вілан стояв біля діжки з дерев’яним веслом, очі сльозилися; він саме розмірковував, чи те, що він допомагає завідувачу фарбами, дає йому право просити підвищення, аж тут до нього наблизився хлопець. Він був високий, цибатий, мав темно‑коричневу шкіру новоземця й серед цеху з фарбами здавався сміховинно недоречним. Річ була не лише в картатій камізельці лаймового кольору та жовтих штанах, а в тому, що гість сочився задоволенням, наче для нього не було кращого місця за жалюгідний смердючий нечистотами шкіряний завод; наче він щойно прийшов на вечірку, якої не міг дочекатися. Попри те що хлопець був худий, усе в його тілі пасувало одне до одного з якоюсь гнучкою невимушеністю. Завідувачу фарбами зазвичай не подобалося, коли у фарбувальному цеху з’являвся хтось чужий, але цьому хлопцеві з револьверами на стегнах він і слова не сказав, лише шанобливо торкнувся пальцями капелюха і стрімко забрався геть.
Перша думка у Вілановій голові була про те, що в цього хлопця найдосконаліша форма вуст, яку йому доводилося бачити. А друга – що його батько найняв когось нового, щоб убити сина. Він схопив весло. Невже цей хлопець стрілятиме в нього серед білого дня? Хіба люди так чинять?
Але хлопець сказав:
– Чув, що ти добре знаєшся на наборах хімікатів.
– Що? Я... так. Трохи, – ледве спромігся витиснути із себе Вілан.
– Лише трохи?
Вілан відчув, що його наступна відповідь буде надзвичайно важливою.
– Я маю відповідну освіту. – Він відвідував заняття із природничих наук та математики й ретельно до них ставився, сподіваючись, що вони зможуть якимось чином компенсувати інші його невдачі.
Хлопець простягнув Віланові складений аркуш паперу.
– Тоді приходь за цією адресою ввечері після зміни. Можливо, у нас знайдеться для тебе робота. – Він озирнувся, наче щойно помітив баки та блідих робітників, які схилялися над ними. – Справжня робота.
Вілан утупився в папірець, літери танцювали перед очима.
– Я... я не знаю, де це.
Хлопець роздратовано зітхнув.
– Ти не звідси, еге ж?
Вілан похитав головою.
– Гаразд. Я відведу тебе, адже мені, вочевидь, нема чим зайнятися, окрім як вигулювати містом свіженьких квіточок. Вілан, так? – Хлопчик кивнув. – Вілан, а як далі?
– Вілан... Гендрікс.
– Ти багато знаєш про демонстрування, Вілане Гендріксе?
– Демонстрування?
– Бум, бах, кремінь і метушня.
Вілан узагалі не зрозумів, що той мав на увазі, але відчув, що зізнатися було б великою помилкою.
– Авжеж, – погодився він якомога впевненіше.
Хлопець кинув на нього скептичний погляд.
– Подивимося. Будь перед дверима, коли виб’є шосту. І жодної зброї, якщо тобі не потрібні неприємності.
– Звісно ж, без зброї.
Посланець закотив свої сірі очі та пробурмотів:
– Каз, напевно, втратив глузд.
О шостій годині Джаспер з’явився, щоб супроводжувати Вілана до рибальської крамнички в Бочці. Хлопчик соромився свого пожмаканого одягу, але іншого не мав, а паралізуючий жах, що це лише якась вигадлива пастка, улаштована його батьком, неабияк відвертав від цих турбот. У затильній кімнатці рибальської крамнички Вілан зустрівся з Казом та Інеж. Вони розповіли, що їм потрібні фотобомби і, можливо, щось, що може гримнути трохи сильніше. Вілан відмовився.
Тієї ночі він повернувся назад до пансіону і знайшов там першого листа. Єдині слова, які він упізнав, – це ім’я відправника: Ян Ван Ек.
Вілан не спав цілу ніч, переконаний, що будь‑якої миті Пріор розтрощить двері і стисне свої м’язисті руки в нього на шиї. Розмірковував про втечу, але грошей, які він мав, заледве вистачило б, щоб заплатити комірне, не кажучи вже про квиток подалі з міста. І на що він міг сподіватися в сільській місцевості? Ніхто не візьме його працювати на фермі. Наступного дня Вілан пішов на зустріч із Казом і вже ввечері зробив для Покидьків першу вибухівку. Він знав, що порушує закон, але заробив за кілька годин роботи більше грошей, ніж за тиждень на шкіряному заводі.
Листи від батька й далі надходили раз, а часом і двічі на тиждень. Вілан не знав, як з ними вчинити. Чи були там погрози? Глузування? Він складав їх стосиком під матрацом і подекуди думав уночі, ніби відчуває, як чорнило зі сторінок просочується крізь матрац простісінько йому в серце чорною отрутою.
Проте що більше часу спливало і що більше Вілан працював на Каза, то менше наляканим почувався. Він заробить грошенят, поїде з міста й ніколи більше не промовить Ван Екового імені. А якщо до цього моменту батько вирішить покінчити з ним – тут Вілан нічого не може вдіяти. Його одяг пошарпаний і зношений. Хлопчик так схуд, що змушений був пробити в ремені нову дірку. Проте він радше продав би своє тіло в будинках задоволень в Західній Клепці, ніж попросив би батькової ласки.
Тоді Вілан цього ще не розумів, але Каз знав, хто він такий, від самого початку знав. Нечисторукий стежив за всіма, хто оселявся в Бочці, і взяв малого під опіку Покидьків, упевнений, що син багатого крамаря одного дня ще знадобиться.
Вілан не мав жодної ілюзії щодо того, чому Каз його виглядав, проте також знав, що не зміг би виживати так довго без допомоги. До того ж Каза не турбувало, чи вміє він читати. Бреккер разом з іншими дражнили його, але вони дали йому шанс довести, чого він вартий. І цінували те, що він уміє робити, замість того щоб карати за те, чого не вміє.
Вілан повірив, що Каз зможе помститися за те, що батько скоїв з його матір’ю. Вірив, що, попри батькові статки та вплив, ця команда – його команда – зможе протистояти Янові Ван Еку. Але тепер батько знову шукав можливості поглузувати з нього.
Було вже давно попівночі, коли вони нарешті дісталися до фінансового району. Вони опинилися в одній із найбагатших частин міста, неподалік від Біржі та Ратуші. Батькова присутність тут відчувалася гостріше, і Вілан дивувався, чому Каз вирішив притягти їх саме сюди. Бреккер відвів їх провулком до затильного боку великої будівлі, де були відчинені й підперті двері; вони опинилися перед сходами, зведеними довкола велетенського залізного ліфта, і пошкандибали всередину. Ротті залишився позаду, вочевидь, щоб чатувати біля виходу. Залізні дверцята ліфта клацнули, зачинилися, і його пасажири поїхали на п’ятнадцять поверхів угору, до горішнього поверху будинку, а там вийшли до передпокою, викладеного візерунками лакованої деревини та зі стелею блідого пінисто‑лавандового кольору.
«Ми в готелі, – здогадався Вілан. – Це вхід для прислуги і службовий ліфт».
Вони постукали в широкі подвійні білі двері. Відчинив Кольм Фахей, убраний у довгу нічну сорочку й пальто поверх неї. Вони були в «Ґельдреннері».
– Інші всередині, – стомлено повідомив чоловік.
Кольм не ставив їм запитань, лише показав, де ванна, і налив собі горнятко чаю, поки вони залишали на багряних килимах сліди намулу та страждань. Коли Матаяс побачив Ніну, він схопився зі свого місця на велетенській канапі баклажанового кольору і стиснув її в обіймах.
– Через блокади нам не вдалося потрапити на Солодку Жилу, – пояснив він. – Я боявся, що сталося найгірше.
А потім усі обіймалися, і Вілан страшенно налякався, помітивши, що на очах бринять сльози. Він намагався стримати їх. Останнє, що йому зараз було потрібно, – щоб Джаспер знову побачив, як він плаче. Стрілець був укритий кіптявою й пахнув згорілим лісом, але мав чудовий вигляд, і очі в нього блищали, як, схоже, бувало завжди, коли Джаспер виходив із бою. Віланові хотілося лише стояти якомога ближче до нього і знати, що з ним усе гаразд.
До цієї миті хлопчик не усвідомлював, як багато вони для нього важать. Його батько поглузував би з цих розбишак і злодіїв, розжалуваного солдата й азартного гравця, який не в змозі вилізти з боргів. Але вони були його перші друзі, його єдині друзі, і Вілан знав, що, навіть якби міг вибирати з тисячі товаришів, однаково обрав би цих людей.
Лише Каз стояв окремо, мовчки розглядаючи крізь вікно темні вулиці внизу.
– Казе, – покликала Ніна, – може, ти й не радий, що ми всі живі, але ми раді, що ти живий. Ходи сюди!
– Дай йому спокій, – тихенько пробурмотіла Інеж.
– Святі, Маро, – зойкнув Джаспер, – ти стікаєш кров’ю.
– Може, я подзвоню лікарю? – запропонував Джасперів батько.
– Ні! – відгукнулися всі в унісон.
– Звичайно ні, – погодився Кольм. – Може, я подзвоню, щоб принесли каву?
– Так, будь ласка, – попросила Ніна.
Кольм замовив каву, вафлі та пляшку бренді, і, поки вони чекали, Ніна заручилася загальною підтримкою в пошуках ножиць, аби порізати готельні рушники для перев’язування. Коли ножиці знайшлися, Серцетлумачниця відвела Інеж до ванної кімнати, щоб оглянути її рани.
Усі напружилися, коли у двері постукали, але це лише принесли замовлену їжу. Кольм подякував покоївці й запевнив, що сам упорається з візочком, аби вона не бачила дивної компанії, яка влаштувалася в його номері. Щойно двері зачинилися, Джаспер підскочив, щоб допомогти батькові завезти досередини срібну тацю, заставлену їжею та стосами таких тонких порцелянових тарілок, що вони здавалися аж прозорими. Вілан не їв із такого посуду, відколи покинув батьків будинок. Він помітив, що Джаспер, напевно, вбрав одну з батькових сорочок: вона була заширока в плечах і мала закороткі рукави.
– Хай там як, що це за місце? – поцікавився він, озираючи простору кімнату, майже цілком оздоблену в багряне.
– Переконаний, що кеттердамський номер люкс, – озвався Кольм, чухаючи потилицю. – Він значно кращий за мою кімнату в університетському гуртожитку.
Ніна з Інеж вийшли з ванної кімнати. Серцетлумачниця поклала собі повну тарілку їжі й гупнулася на канапу поруч із Матаясом. Вона склала одну вафлю навпіл і відкусила велетенський шматок, із блаженством поворушивши пальцями ніг.
– Вибач, Матаясе, – озвалася вона з повним ротом, – я вирішила втекти із Джасперовим батьком. Він забезпечує мене смакотою, до якої я звикла.
Інеж зняла туніку й залишилася в самій лише строкатій камізельці, демонструючи засмаглі оголені руки. Смужками рушників були перев’язані плече, обидва передпліччя, праве стегно та ліва гомілка.
– Що саме з тобою сталося? – поцікавився в неї Джаспер, передаючи батькові філіжанку кави на тендітній тарілочці.
Інеж улаштувалася в кріслі, поруч із яким на підлозі притнувся Кувей.
– Я завела нове знайомство.
Джаспер розтягнувся в недбалій позі на невеличкій канапці, а Вілан обрав собі інше крісло, на колінах у нього стояла тарілка з вафлями. У їдальні номера люкс були прекрасні стіл та стільці, але, вочевидь, вони нікого не цікавили. Лише Кольм сів там, поставивши біля себе каву та пляшку бренді. Каз лишився біля вікна, і Вілан замислився, що таке нездоланне той бачив за склом.
– Отже, – озвався Джаспер, додаючи цукор до кави, – окрім того, що Інеж завела нового приятеля, що там, у біса, сталося?
– Так, подивимося, – відповіла Ніна. – Інеж впала з двадцятого поверху.
– Ми зробили неабияку дірку в стелі батькової їдальні, – підказав Вілан.
– Ніна може піднімати мертвих, – додала Інеж.
Матаясова філіжанка дзенькнула об тарілочку. У його велетенських руках вона здавалася смішною.
– Я не можу їх піднімати. Тобто вони встають, але це не схоже на повернення до життя. Не думаю. Але я точно не впевнена.
– Ви серйозно? – не повірив Джаспер.
Інеж кивнула.
– Пояснити не можу, але я це бачила.
Матаясове чоло наморщилося.
– Коли ми були в Равканському районі, тобі вдалося викликати ті уламки кісток.
Джаспер добряче ковтнув кави.
– А як щодо будиночка біля озера? Коли ти контролювала пилюку.
– Яку пилюку? – перепитала Інеж.
– Вона не просто вбила вартового. Вона задушила його хмаркою пилюки.
– Біля Гендріксового будиночка на озері є родинне кладовище, – втрутився Вілан, пригадуючи ділянку землі з парканом, що межувала із західною стіною. – А що, як пилюка була... ну, кістками? Останками людей?
Ніна опустила тарілку.
– Цього майже достатньо, щоб я втратила апетит. – І знову підняла тарілку. – Майже.
– Тому ти питав, чи парем може змінити силу гришника? – поцікавився в Матаяса Кувей.
Ніна глипнула на нього.
– І як, може?
– Не знаю. Ти приймала наркотик лише одного разу. І пережила відвикання. Ти – рідкість.
– Мені пощастило.
– Невже все так погано? – запитав Матаяс.
Ніна позбирала з колін кілька крихт і повернула їх на тарілку.
– Цитуючи одну велику біляву брилу м’язів: «Це протиприродно». – Її голос утратив своє радісне тепло. Дівчина мала просто сумний вигляд.
– Може, і так, – погодився Матаяс. – Хіба Корпуснійців не називають Орденом життя і смерті?
– Сила Гриші не повинна працювати таким чином.
– Ніно, – м’яко озвалася Інеж. – Через парем ти опинилася на межі смерті. Можливо, ти принесла щось звідти із собою.
– Що ж, гнилуватий сувенір.
– Чи, напевно, Джел загасив один вогонь і розпалив інший, – додав Матаяс.
Ніна зиркнула на нього краєм ока.
– Тебе вдарили по голові?
Хлопець потягнувся і взяв Ніну за руку. Вілан раптом відчув, що втручається в щось особисте.
– Я вдячний, що ти жива, – сказав фієрданець. – Я вдячний, що ти поруч зі мною. Я вдячний, що ти їси.
Серцетлумачниця поклала руку йому на плече.
– Ти кращий за вафлі, Матаясе Гелвар.
Легенька усмішка вигнула фієрданцеві губи.
– Не говорімо того, чого ми не маємо на увазі, кохана.
У двері легенько постукали. Тієї ж миті всі потяглися до зброї. Кольм закляк на своєму стільці.
Бреккер знаком наказав йому залишатися там, де він був, і тихенько підійшов до дверей. Визирнув у вічко.
– Це Шпехт, – повідомив він. Усі розслабилися, і Каз відчинив двері.
Усі мовчки спостерігали, як Каз зі Шпехтом поспіхом шепотілися; потім капітан кивнув і знову зник у напрямку ліфта.
– Із цього поверху є доступ до годинникової вежі? – запитав у Кольма Бреккер.
– У кінці коридору, – відповів той. – Я не підіймався. Сходи занадто круті.
Не кажучи жодного слова, Каз вийшов. Якусь мить усі ззиралися, а потім рушили назирці, протиснувшись вервечкою повз Кольма, який зі сльозами на очах дивився, як вони йдуть.
Поки вони йшли коридором, Вілан зауважив, що весь поверх був присвячений розкоші кеттердамського люкса. Йому це здалося найгіршим місцем, де можна провести свою останню ніч, якщо він збирався померти.
Один за одним вони видерлися покрученими металевими східцями на годинникову вежу і штовхнули кришку люка. Горішня кімната була великою й холодною, майже все місце тут забирав механізм велетенського годинника. З його чотирьох циферблатів розгортався краєвид на Кеттердам і сіре передсвітанкове небо.
На південь від Чорного Серпанку здіймався стовп диму. Подивившись північніше, Вілан побачив Ґельдканал і човни пожежної бригади й міської варти, що оточили територію біля батькового будинку. Він пригадав шокований вираз батькового обличчя, коли вони приземлилися в центрі стола в їдальні. Якби Вілан не був такий нажаханий, міг би розреготатися. «Це сором зжирає людину без останку». Якби вони тільки підпалили й решту будинку!..
Віддалік у гаванях кишіли човни й фургони міської варти. Місто було помережане багрянцем міської варти, наче в ньому спалахнула епідемія.
– Шпехт каже, вони зачиняють гавані та зупиняють рейси трапних човнів, – повідомив Каз. – Вони запечатують місто. Нікому не вдасться потрапити всередину чи вибратися назовні.
– Кеттердам це не підтримає, – сказала Інеж. – Люди протестуватимуть.
– Вони не звинувачуватимуть Ван Ека.
Вілан відчув, як його злегка занудило.
– Вони звинувачуватимуть нас.
Джаспер похитав головою.
– Навіть якщо вони виведуть усіх піхотинців міської варти на вулиці, їм забракне людей, щоб перекрити місто й розшукувати нас.
– Забракне? – перепитав Каз. – Подивись‑но ще раз.
Джаспер підійшов до вікна, біля якого стояв Каз: звідти розгортався краєвид на західну частину міста.
– Усі Святі й ти, тітко Єво, – задихнувся він.
– Що це таке? – поцікавився Вілан, визираючи у вікно.
На схід від Бочки, уздовж району Зельвер, рухався натовп.
– Це заворушення? – припустила Інеж.
– Більше схоже на парад, – заперечив Каз.
– Чому міська варта їх не зупиняє? – запитав Вілан, коли натовп людей безперешкодно просунувся від моста до моста, не зважаючи на барикади. – Чому вони їх пропускають?
– Імовірно, тому що так їм наказав твій батько, – пояснив Каз.
Коли юрба наблизилася, Вілан почув співи, скандування, барабани. Звучало все дійсно, як на параді. Натовп ринув через міст Зельвербридж, хлинув повз готель, прокладаючи собі шлях до майдану навпроти Біржі. Вілан упізнав ватажків демонстрації – це були члени банди Пекки Роллінза. Той, хто йшов попереду, був убраний у левову шкуру й начепив на голову корону з несправжнього золота.
– Голені Дурники, – зауважила Інеж, показуючи на людей позаду Десятицентових Левів. – А он там Ліддії.
– Пойнтери Гарлі, – додав Джаспер. – І Чорні Вістря.
– Усі тут, – підсумував Каз.
– Що це означає? – не зрозумів Кувей. – Багряні стрічки?
Кожен із членів демонстрації внизу мав на лівій руці багряну смужку.
– Їх призначено представниками, – пояснив Каз. – Шпехт каже, чутки вже ширяться всією Бочкою. Хороша новина: тепер ми всі потрібні їм живими, навіть Матаяс. Погана новина: якщо вони тепер дають премію ще й за шуанських близнюків, із якими ми подорожуємо, то Кувейове обличчя – і Віланове теж – нині також укриває міські стіни.
– І ваша Торговельна Рада так просто це дозволяє? – запитав Матаяс. – Ану ж вони вдадуться до мародерства або це заколот?
– Не вдадуться. Роллінз знає, що робить. Якщо міська варта спробує перекрити Бочку, банди вийдуть проти них. Тепер закон на їхньому боці, а Ван Ек має дві армії. Вони нас пришпилили.
Інеж різко втягнула повітря.
– Що? – запитав Вілан, але, глипнувши вниз на площу, він і сам зрозумів. У полі їхнього зору з’явилася остання на параді група. Її вів стариган у капелюсі з пером, і вони дерли пельку, каркаючи, наче ворони. Покидьки, Казова банда. Вони вийшли проти нього.
Джаспер вдарив кулаком по стіні.
– Невдячні мерзотники.
Каз нічого не сказав, лише дивився, як натовп тече повз готель; банди скупчувалися різнобарвними зграями, вигукували одне одному прокляття, радісно улюлюкали, наче було якесь свято. Навіть коли вони вже пішли, їхні крики ще висіли в повітрі. Можливо, вони промаршують аж до Ратуші.
– І що тепер станеться? – поцікавився Кувей.
– На нас полюватиме кожен піхотинець міської варти й головоріз із Бочки, аж поки не знайдуть, – відповів Каз. – Тепер із Кеттердама неможливо вибратися. Тим паче з тобою на руках.
– Ми можемо просто перечекати? – запитав шуанець. – Тут? Із паном Фахеєм?
Джаспер поклав руки на скло.
– Мій батько. Вони й до нього дістануться. Звинуватять у наданні притулку втікачам.
– Ні, – урвав його Кувей. – Ні. Віддайте мене Ван Екові.
– Оце вже точно ні, – заперечила Ніна.
Хлопчик різко змахнув руками в повітрі.
– Ви врятували мене від фієрданців. Якщо ми не діятимемо, мене однаково візьмуть у полон.
– Отже, усе це було дарма? – запитав Вілан, здивований своїм власним гнівом. – Те, чим ми ризикували? Те, із чим упоралися в Льодовому Дворі? Усе, що вистраждали Ніна та Інеж, щоби витягти нас?
– Але якщо я сам здамся Ван Екові, усі решта зможуть вільно втекти, – наполягав Кувей.
– Це так не працює, дитинко, – пояснив Джаспер. – Пекка дістав свій шанс схопити Каза, забезпечившись підтримкою решти Бочки, а Ван Ек, хай мені грець, не хоче, щоб ми спокійно розгулювали навкруги, якщо він не знатиме, що ми робимо. Тепер уже йдеться не тільки про тебе.
Кувей застогнав і сповз по стіні. Він злісно зиркнув на Ніну.
– Тобі слід було вбити мене в Льодовому Дворі.
Ніна здвигнула плечима.
– Але потім Каз убив би мене, а Матаяс убив би за це Каза, і почався би неймовірний безлад.
– Повірити не можу, що ми вибралися з Льодового Двору, але потрапили в пастку у власному місті, – зізнався Вілан. – Це видається неправильним.
– Ага, – погодився Джаспер. – Нас цілком і повністю підсмажили.
Каз намалював рукою, затягнутою в шкіряну рукавичку, коло на склі.
– Не зовсім, – заперечив він. – Я можу зробити так, щоб міська варта відступила.
– Ні, – заперечила Інеж.
– Я здамся.
– Але Кувей... – почала Ніна.
– Міська варта не знає про Кувея. Вони думають, що шукають Вілана. Тож я скажу їм, що Вілан мертвий. Скажу їм, що вбив його.
– Ти з глузду з’їхав? – поцікавився Джаспер.
– Казе, – попередила Інеж, – вони тебе відправлять на шибеницю.
– Спочатку їм доведеться винести мені вирок.
– Ти згниєш у в’язниці ще до того, як це станеться, – втрутився Матаяс. – Ван Ек у жодному разі не дасть тобі можливості виступати в судовій залі.
– Ви справді думаєте, що вони можуть збудувати камеру, яка мене зупинить?
– Ван Екові відомо, як добре ти пораєшся із замками, – нагадала Інеж розгнівано. – Ти помреш іще до того, як потрапиш до тюрми.
– Це безглуздо, – додав Джаспер. – Ти не відповідатимеш за нас усіх. Ніхто цього не робитиме. Ми розділимося. Підемо парами, знайдемо, як оминути блокаду, заховаємося десь у селі.
– Це моє місто, – заперечив Каз. – Я не покину його, підібгавши хвоста.
Джаспер роздратовано загарчав.
– Якщо це твоє місто, що від нього залишилося? Ти віддав свої частки у «Воронячому клубі» та П’ятій Гавані. У тебе більше немає банди. Навіть якщо ти втечеш, Ван Ек і Роллінз знову натравлять на тебе міську варту та половину Бочки. Ти не можеш боротися з ними всіма.
– Дивись, як я це зроблю.
– Дідько забирай, Казе. Що ти мені завжди говорив? Тікай подалі від програшної роздачі.
Каз повернувся до нього.
– Це ти готуєшся втекти, Джаспере. Ти лише хочеш, щоб я втік із тобою, аби не почуватися через це так кепсько. Попри всю свою любов до бійок, ти завжди перший, хто заводить розмови про втечу під прикриття.
– Тому що я хочу залишитися живим.
– Навіщо? – запитав Каз, очі його заблищали. – Щоб зіграти чергову роздачу за столом? Щоб знайти черговий спосіб, як засмутити свого батька і зрадити своїх друзів? Чи казав батькові, що саме ти причина того, що він втратить свою ферму? Ти казав Інеж, що саме ти причина того, що вона мало не померла на вістрі Оуменового ножа? Що ми всі мало не померли?
Джасперові плечі згорбилися, але він не здавався.
– Я помилився. Я дозволив своїм поганим рисам перемогти хороші, але, заради Святих, Казе, як довго ти збираєшся змушувати мене платити за твоє невеличке пробачення?
– Як ти вважаєш, на що схоже моє пробачення, Джорді?
– Хто, у біса, такий Джорді?
На найкоротшу мить Казове обличчя обвисло, спантеличилося, а очі набули майже наляканого вигляду – мить, і все зникло, Вілан навіть замислився, чи не вигадав він це.
– Чого ти від мене хочеш? – буркнув Каз із замкнутим і жорстоким виразом обличчя, як зазвичай. – Моєї довіри? Ти мав її і розбив на друзки, тому що не зміг утримати язика за зубами.
– Один раз. Скільки разів я прикривав твою спину в битві? Скільки разів я виконував це справно? Хіба це геть не рахується? – Джаспер сплеснув руками. – Я не можу виграти з тобою. Ніхто не може.
– Це правда. Ти не можеш виграти. Ти вважаєш себе азартним гравцем, але ти просто природжений невдаха. Бійки. Карти. Хлопці. Дівчата. Ти граєш, поки не програєш, тож хоч раз у житті просто йди геть.
Джаспер ударив першим. Каз відхилився праворуч, а потім вони зчепилися. Вони наштовхувалися на стіну, билися головами, відсахувалися, розлючено роздаючи стусани й хапаючи один одного.
Вілан повернувся до Інеж, сподіваючись, що вона заперечуватиме, до Матаяса, аби той розчепив їх, до когось, аби вдіяли хоч щось, але всі решта лише позадкували, звільняючи місце. Тільки Кувей не показував, що його щось мучить.
Джаспер і Каз покотилися підлогою, врізалися в годинниковий механізм, випросталися. Це була не битва – це була вулична бійка, незграбна мішанина ліктів і кулаків.
– Ґхезен і його витвори, хтось зупиніть їх? – розпачливо зойкнув Вілан.
– Джаспер у нього не стріляє, – озвалася Ніна.
– Каз не користується ціпком, – додала Інеж.
– Гадаєте, вони не можуть повбивати одне одного голіруч?
В обох текла кров – у Джаспера з порізу на губі, у Каза звідкись поблизу чола. Джасперова сорочка була наполовину натягнута на голову, а Казів рукав розірвався по шву.
Люк розчахнувся, і з’явилася голова Кольма Фахея. Його рум’яні щоки ще більше почервоніли.
– Джаспере Ллевелліне Фахею, досить уже! – проревів він.
Джаспер і Каз витріщилися на нього, а потім, на Віланів подив, відійшли один від одного з винуватим виглядом.
– Що тут, у біса, відбувається? – сказав Кольм. – Я думав, що ви друзі.
Джаспер провів рукою по потилиці з таким виглядом, наче хотів провалитися крізь підлогу.
– Ми... гм‑м‑м... у нас виникло непорозуміння.
– Це я бачу. Я був дуже терпеливим щодо цього всього, Джаспере, але моє терпіння вичерпалося. Я хочу, щоб ти спустився вниз, перш ніж я долічу до десяти, інакше я так тебе вишпарю, що ти два тижні не зможеш сісти.
Кольмова голова зникла на сходах. Запала напружена тиша.
Потім захихотіла Ніна.
– Ну й у халепу ти вскочив.
Джаспер розлючено зиркнув на неї.
– Матаясе, Ніна дозволяла Корнелісу Смеету мацати себе за дупу.
Дівчина припинила сміятися.
– Зараз я тобі зуби назовні повивертаю.
– Це фізично неможливо.
– Я щойно піднімала мертвих. Ти справді хочеш зі мною посперечатися?
Інеж нахилила голову набік.
– Джаспер Ллевеллін Фахей?
– Заткайся, – буркнув стрілець. – Це родинне ім’я.
Інеж урочисто вклонилася.
– Як скажете, Ллевелліне.
– Казе?.. – боязко покликав Джаспер.
Але Каз витріщався кудись удалечінь. Вілан подумав, що знає цей вираз.
– Невже це?.. – запитав він.
– Обличчя, що свідчить про підступні махінації? – підказав Джаспер.
Матаяс кивнув.
– Однозначно.
– Я знаю, як учинити, – повільно протягнув Каз. – Як витягти Кувея, витягти гришників, отримати наші гроші, перемогти Ван Ека й дати тому сучому синові, Пецці Роллінзу, усе, на що він заслуговує.
Ніна вигнула брову.
– Це все?
– Як? – запитала Інеж.
– Увесь цей час ми грали у Ван Екову гру. Ми переховувалися. Але цьому покладено край. Ми влаштуємо невеличкий аукціон. Просто у всіх перед носом. – Каз повернувся обличчям до друзів, і його очі сяяли чорним матовим блиском, яку акули. – А що Кувей так прагне пожертвувати собою, винагородою буде саме він.

Частина п’ята
Королі та королеви

24. Джаспер

іля підніжжя металевих східців Джаспер намагався розгладити сорочку й витерти кров із губи, хоча тепер уже розумів, що навіть якби він з’явився в самій лише білизні, це не мало б значення. Його батько не був дурень, і та абсурдна історія, яку Вілан вигадав, щоб приховати стрільцеві помилки, зносилася швидше за дешевий костюм. Кольм бачив їхні рани й чув про їхні кепсько продумані плани. Він знав, що вони не студенти й не жертви шахраїв. То й що тепер?
«Заплющ очі та сподівайся, що розстрільна команда добре прицілилася», – похмуро подумав він.
– Джаспере.
Хлопець обернувся. Просто позаду нього стояла Інеж. Він не чув, як вона наблизилася, але в цьому не було нічого дивного. «Ти казав Інеж, що саме ти причина того, що вона мало не померла на вістрі Оуменового ножа?» Гаразд, Джаспер збагнув, що сьогодні вранці йому доведеться чимало вибачатися. Краще одразу взятися до справи.
– Інеж, пробач.
– Я прийшла не по вибачення, Джаспере. Ти маєш своє слабке місце. Усі ми маємо слабкі місця.
– І яке твоє слабке місце?
– Погана компанія, – озвалася вона, ледь помітно посміхаючись.
– Ти навіть не знаєш, що я накоїв.
– То розкажи мені.
Джаспер глипнув униз, на свої черевики. Вони були жахливо подряпані.
– Я заборгував Пецці Роллінзу чимало крюґе. Його найманці тиснули на мене, тому я... сказав їм, що їду з міста, але незабаром отримаю силу‑силенну грошенят. Присягаюся, про Льодовий Двір я нічого не казав.
– Але цього вистачило, щоб Пекка склав усю картинку докупи й улаштував засідку. – Мара зітхнула. – І відтоді Каз карає тебе за це.
Джаспер здвигнув плечима.
– Мабуть, я заслужив.
– Знаєш, що сулійці не мають слова «перепрошую»?
– А що ти кажеш, коли наступаєш комусь на ногу?
– Я не наступаю людям на ноги.
– Ти знаєш, про що я.
– Ми нічого не кажемо. Нам відомо, що це не була навмисна неповага. Ми живемо серед вузького кола людей, подорожуємо разом. На те, щоб постійно вибачатися за своє існування, немає часу. Але якщо хтось чинить зле, якщо ми припускаємося помилки, ми не перепрошуємо, – ми обіцяємо відшкодувати її.
– Я так і вчиню.
– Маті єн шева єлу. Цей учинок не матиме відлуння. Це означає, що ми не повторимо ті самі помилки, що надалі ми не заподіюватимемо шкоди.
– Я не чинитиму так, щоб у тебе знову встромили ножа.
– У мене встромили ножа, тому що я втратила пильність. Ти зрадив свою команду.
– Я не хотів.
– Було б навіть краще, якби ти хотів нас зрадити. Джаспере, я не бажаю чути твоїх вибачень, поки ти не зможеш пообіцяти, що не припускатимешся тих самих помилок.
Джаспер легенько похитався на підборах.
– Я не знаю, як цього досягти.
– Усередині ти маєш рану, а гральні столи, колоди, карти – усе це здається ліками. Вони заспокоюють тебе, тимчасово допомагають. Але вони – це отрута, Джаспере. Щоразу, граючи, ти вчергове ковтаєш її. Тобі потрібно знайти інший спосіб зцілити ту частину себе. – Дівчина поклала руку стрільцю на груди. – Припини поводитися зі своїм болем так, наче це щось, вигадане тобою. Ти можеш вилікувати рану, якщо зрозумієш, що вона справжня.
Рана? Джаспер розтулив рота, щоб заперечити, але щось зупинило його. Попри всі свої халепи – за гральними столами чи далеко від них – він завжди вважав себе везунчиком. Безтурботним щасливчиком. Хлопцем, чиє товариство подобається людям. А що, як він блефував увесь цей час? «Сердитий і наляканий», – сказав про нього фієрданець. Що такого бачили в ньому Матаяс та Інеж, чого він сам не розумів?
– Я... я спробую. – Просто зараз він не міг запропонувати їй більшого. Джаспер узяв руку Інеж у свою й поцілував кісточки її пальців. – Можливо, мені знадобиться деякий час, щоб промовити ті слова. – Його вуста розтягнулися в посмішці. – І не лише тому, що я не розмовляю сулійською.
– Я знаю, – запевнила дівчина, – але подумай про це. – Її погляд ковзнув у напрямку вітальні. – Просто розкажи йому правду, Джаспере. Вам обом буде приємно дізнатися, на якому ви світі.
– Щоразу, коли я думаю про те, щоб удатися до цього, почуваюся так, наче кидаюся з вікна. – Хлопець повагався. – Ти б розповіла батькам правду? Розповіла б їм про все, що вчинила... про все, що сталося?
– Не знаю, – зізналася Інеж. – Але я віддала б усе, аби мати цей вибір.

Джаспер знайшов батька у багряній вітальні: у великих руках він тримав філіжанку кави. Він порався біля тарілок – складав їх стосом на срібній таці.
– Ти не мусиш прибирати після нас, та.
– Хтось мусить. – Кольм сьорбнув кави. – Сідай, Джасе.
Стрільцеві не хотілося сидіти. Його тіло аж потріскувало від розпачливої сверблячки. Йому хотілося лише одного: узяти ноги на плечі, побігти щодуху до Бочки й кинутися до першої‑ліпшої гральної зали, яку вдасться знайти. Якби не думка про те, що його можуть арештувати чи застрелити, перш ніж він подолає половину шляху, Джаспер так би й учинив. Він сів. Інеж залишила на столі невикористані пляшечки з довгоносиком. Він узяв одну з них і посмикав корок.
Батько відхилився, спостерігаючи за ним суворими сірими очима. У яскравому ранковому світлі Джаспер міг роздивитися кожну зморшку й веснянку на його обличчі.
– Не було жодного шахрайства, чи не так? Той шуанський хлопчик збрехав заради тебе. Усі вони брехали.
Джаспер зчепив руки, не дозволяючи їм метушливо смикатися. «Вам обом буде приємно дізнатися, на якому ви світі».
Він не був упевнений, що це правда, але інших варіантів не було.
– Шахрайств було чимало, але я зазвичай був на боці шахраїв. Було чимало бійок – я зазвичай був на боці переможця. Було чимало картярських ігор, – Джаспер глипнув на білі півмісяці на своїх нігтях, – я зазвичай був на боці переможених.
– Позичка, яку я дав тобі на навчання?
– Я заборгував не тим людям. Програв за ігровим столом і програвав далі, тож і далі позичав. Думав, що знайду спосіб витягти себе із цієї ями.
– Чому ти просто не зупинився?
Джаспер мало не засміявся. Він благав себе зупинитися, волав собі, що час зупинитися.
– Це так не працює. – «Усередині ти маєш рану». – Зі мною принаймні. Не знаю чому.
Кольм ущипнув себе за перенісся. Він мав такий змучений вигляд, цей чоловік, який міг працювати від світанку до заходу сонця без жодного нарікання.
– Мені не слід було відпускати тебе з дому.
– Та...
– Я знав, що ти не створений для ферми. Хотів для тебе чогось кращого.
– Тоді чому ти не відправив мене до Равки? – вихопилося в Джаспера, перш ніж він устиг подумати.
Кава вихлюпнулася з Кольмової філіжанки.
– Про це не могло бути й мови.
– Чому?
– Чому б я мав відправити свого сина до чужої країни, аби він воював і загинув у равканських війнах?
До Джаспера повернувся різкий, наче удар довбнею по голові, спогад. Укритий пилюкою чоловік знову стояв за дверима. Із ним була дівчинка, дівчинка, яка вижила завдяки тому, що померла Джасперова мати. Чоловік хотів, щоб він пішов із ними.
– Леоні – зова. У неї теж є дар, – сказав він. – На заході, за кордоном, є вчителі. Вони можуть навчити їх.
– У Джаспера цього немає, – відрубав Кольм.
– Але його мати...
– У нього цього немає. Ви не маєте права приходити сюди.
– Ви впевнені? Його перевіряли?
– Якщо ви повернетеся на цю землю, я вважатиму це запрошенням загнати вам поміж очі кулю. Ідіть і заберіть із собою дівчинку. Тут ніхто не має цього дару, і він тут нікому не потрібен.
Кольм гримнув дверима перед носом укритого пилюкою чоловіка.
– Чого вони хотіли, та?
– Нічого.
– А я зова? – поцікавився Джаспер. – Я Гриша?
– Не промовляй цих слів у цьому будинку. Ніколи.
– Але...
– Це вбило твою матір, розумієш? Це забрало її від нас. – Батьків голос був жорстоким, а погляд сірих очей – твердим, як кварц. – Я не дозволю цьому забрати ще й тебе. – Потім його плечі зіщулилися. Він запитав так, наче слова відривали від нього: – Ти хочеш піти з ними? Можеш іти. Якщо ти цього хочеш. Я не сердитимуся.
Джасперові було десять. Він подумав про тата, самого на фермі, який щодня повертається до порожнього будинку, щовечора самотою сидить за столом, і ніхто не приготує йому підгорілого печива.
– Ні, – озвався хлопчик. – Я не хочу йти з ними. Я хочу залишитися з тобою.
А зараз він підвівся зі стільця, не в змозі більше сидіти, і забігав кімнатою. Джасперові здавалося, що він не може дихати. Він не може тут більше бути. Серце болить. Голова болить. Усередині переплелися провина, любов і образа, та щоразу, коли він намагався розв’язати цей вузол у шлунку, усе ставало ще гірше. Він соромився неприємностей, яких завдав, проблем, які притягнув до батькових дверей. Але Джаспер ще і страшенно сердився. А як він міг сердитися на свого батька? На чоловіка, який любив його понад усе на світі, який працював, аби дати йому все, що він мав, чоловіка, заради якого він будь‑якого дня кинувся б під кулі.
«Цей учинок не матиме відлуння».
– Я збираюся... я знайду шлях, як відшкодувати все, та. Я хочу бути кращою людиною, кращим сином.
– Я не виховував тебе гравцем, Джаспере. Я тим паче не виховував тебе злочинцем.
Джаспер вибухнув гірким сміхом.
– Я люблю тебе, та. Я з усією своєю брехнею, усіма крадіжками та нікчемним серцем люблю тебе, але так, ти це зробив.
– Що? – пробурмотів Кольм.
– Ти навчив мене брехати.
– Щоб уберегти тебе.
Джаспер похитав головою.
– Я мав дар. Ти мав дозволити мені користуватися ним.
Кольм гупнув кулакам по столу.
– Це не дар. Це прокляття. Воно б убило тебе так само, як убило твою матір.
Досить правди. Джаспер кинувся до дверей. Якщо він не забереться із цього місця, просто вискочить зі шкіри.
– Я й так помираю, та. Просто роблю це повільніше.

Джаспер розмашисто крокував коридором. Він не знав, куди податися чи що із собою вдіяти. «Іди до Бочки. Тримайся подалі від Клепки. Десь повинна тривати гра, просто не привертай увагу». Авжеж, високого, як помірно честолюбне дерево, новоземця, за чию голову обіцяють винагороду, взагалі ніхто не помітить. Він згадав оповідь Кувея, що гришники, які не користуються своєю силою, втомлюються і хворіють. Фізично він не хворів, це правда. Але що, як Матаяс мав рацію і Джаспер страждав від іншої хвороби? Що, як уся його сила всередині вирувала, шукаючи місце, куди можна виплеснутися?
Він вискочив у відчинені двері, потім повернувся назад тим самим маршрутом. Біля білого лакованого піаніно в кутку сидів Вілан, апатично бренькаючи одну‑єдину ноту.
– Мені подобається, – озвався Джаспер. – Чудовий ритм – під нього можна танцювати.
Вілан підвів очі, і Джаспер неквапливо увійшов до кімнати, невгамовно розмахуючи руками. Він покружляв периметром, розглядаючи всю обстановку: багряні шовкові шпалери, помережані срібними рибками, срібні підсвічники, шафку, повну видутих зі скла корабликів.
– Святі, ну тут і огидно!
Вілан здвигнув плечима й зіграв наступну ноту. Джаспер обіперся на піаніно.
– Хочеш вийти на вулицю?
Хлопчик перевів на нього допитливий погляд. Кивнув.
Джаспер трохи виструнчився.
– Справді?
Вілан не відводив погляду. Здавалося, атмосфера в кімнаті змінилася, наче раптово стала легкозаймистою.
Молодший Ван Ек підвівся зі стільчика біля піаніно. Він ступив крок до Джаспера. Його очі були чистого сяйного золотого кольору, наче сонце, що світило крізь мед. Стрілець скучив за синявою, за довгими віями й кучерявою копицею. Але якщо вже крамарик мусив загортатися в іншу упаковку, Джаспер міг зізнатися, що ця йому неабияк подобається. Та й хіба це справді мало значення, коли Вілан дивився на нього ось так: голова схилена набік, на устах грає легенька усмішка? Він здавався мало не... зухвалим. Що змінилося? Може, він боявся, що Джаспер не вибереться із сутички на Чорному Серпанку? Чи просто щасливий, що живий? Джаспер не був певен, що до цього є діло. Йому хотілося відтягтися, і це була гарна можливість.
Віланова усмішка ширшала. Одна брова вигнулася. Якщо це не було запрошенням...
– Гаразд, дідько, – пробурмотів Джаспер. Він підійшов ближче і взяв Віланове обличчя у свої долоні. Рухався повільно, неквапливо, перетворюючи поцілунок на спокійне найлегше торкання до вуст, даючи Віланові можливість відсахнутися, якщо він захоче. Але він до цього не вдався. Лише підсунувся ближче.
Джаспер відчував своїм тілом Віланове тепло. Стрільцева рука ковзнула на Віланову потилицю, відхиляючи його голову назад, благаючи більшого.
Джаспер відчував жагу. Він хотів поцілувати хлопця відтоді, коли вперше побачив, як він розмішує фарби в тій страшній діжці, – руді кучері, вологі від спеки, шкіра, така ніжна, що, здавалося, вкриється синцями, якщо ти занадто сильно дихатимеш на неї. Вілан мав такий вигляд, наче потрапив не до тієї історії, наче принц, що обернувся на жебрака. Відтоді Джаспер застряг десь між бажанням змусити маленького розпещеного крамарика зашарітися і спокусою затиснути його за допомогою флірту в глухий кут і подивитися, що може статися. Утім, за години, проведені в Льодовому Дворі, його цікавість змінилася. Стрілець відчував, як смикається всередині щось більше, щось, народжене несподіваною Вілановою хоробрістю і його звичкою шляхетно дивитися на життя широко розплющеними очима. Це змушувало Джаспера почуватися повітряним змієм на шворці, що злітає вгору і зривається донизу, і це йому подобалося.
То куди тепер поділося це відчуття? Хлопець сповнився розчаруванням.
«Невже річ у мені? – подумав Джаспер. – Невже я втратив навички?» Він притиснувся щільніше, дозволяючи поцілунку заглибитися, шукаючи те невгамовне відчуття злету й падіння, притискаючи Вілана до піаніно. Стрілець почув, як дзенькнули клавіші – тиха, неприємна музика. «Дуже доречно, – подумав хлопець. А потім: – Якщо я зараз у змозі думати про метафори, щось точно пішло не так».
Він відхилився назад і забрав руки, почуваючись невимовно незграбним. Що кажуть після жахливого поцілунку? У нього ніколи не було причин замислитися.
Саме тієї миті Джаспер побачив біля дверей Кувея з роззявленим ротом і витріщеними приголомшеними очима.
– Що? – запитав стрілець. – Шуанці не цілуються до полудня?
– Якби ж я знав, – кисло озвався Кувей.
Не Кувей.
– Ох, Святі, – застогнав Джаспер. Біля дверей стояв не Кувей. То був Вілан Ван Ек, експерт із підривних робіт, що подає великі надії, і норовливе багате дитя. А це означає, що він щойно поцілував...
Справжній Кувей витискав із піаніно ту саму мляву ноту й безсоромно вишкірявся Джасперові, кидаючи погляди крізь густі чорні вії.
Стрілець знову повернувся до дверей.
– Вілане... – почав він.
– Каз хоче, щоби ми зібралися у вітальні.
– Я...
Але Вілан уже пішов геть. Джаспер утупився поглядом у порожні двері. Як він міг так помилитися? Вілан був вищий за Кувея і мав вужче обличчя. Якби стрілець не був таким роздратованим і знервованим після бійки з Казом і суперечки з батьком, він би ніколи їх не переплутав. А тепер він усе зруйнував.
Джаспер звинувачувально тицьнув у Кувея пальцем.
– Тобі слід було хоч щось сказати!
Кувей здвигнув плечима.
– Ти був дуже хоробрим на Чорному Серпанку. А що незабаром ми всі помремо...
– Чорт забирай, – вилаявся Джаспер і кинувся до дверей.
– Ти дуже вправно цілуєшся, – крикнув йому навздогін Кувей.
Джаспер обернувся.
– Наскільки добре ти насправді розмовляєш керчинською?
– На пристойному рівні.
– Гаразд, тоді я сподіваюся, ти точно зрозумієш, що я маю на увазі, коли кажу, що ти однозначно створюєш більше проблем, ніж того вартий.
Кувей розквітнув променистою усмішкою і здавався неабияк задоволеним собою.
– Схоже, Каз гадає, що тепер я коштую цілу купу грошей.
Джаспер закотив очі до неба.
– Ти чудово вписався в нашу компанію.

25. Матаяс

они знову зібралися у вітальні номера люкс. На Нінине прохання Кольм замовив іще стіс вафель і мисочку полуниці з вершками. Більшу частину протилежної стіни забирало дзеркало, і Матаяс не міг змусити себе не зазирати в нього. Хлопцеві здавалося, наче він підглядає за якоюсь іншою реальністю.
Джаспер зняв черевики й сидів на килимі, притиснувши коліна до грудей і кидаючи злодійкуваті погляди на Вілана, який улаштувався на канапі та, схоже, навмисно не помічав стрільця. Інеж умостилася на підвіконні; її рівновага була такою досконалою, що дівчина здавалася невагомою, пташкою, готовою до польоту. Кувей утиснувся до вигину невеличкої канапки, поклавши поруч із собою розгорнутий записник, а Каз сидів на багряному стільці з високою спинкою, простягнувши хвору ногу на низькому столику і притуливши до стегна ціпок. Він уже якимось чином попіклувався про рукав своєї сорочки.
Ніна скрутилася на канапі поруч із Матаясом, поклавши голову йому на плече й підібгавши під себе ноги; пальці дівчини були вкриті полуничним соком. Йому здавалося дивним те, що він так сидить. У Фієрді навіть чоловік із дружиною не демонстрували свого кохання на людях. Вони лише трималися за руки та могли танцювати на народних гуляннях. Але це йому подобалося і, хай Матаяс не міг розслабитися, думка про те, що Ніна відсунеться від нього, була нестерпною.
Картинку в дзеркалі змінювала саме вагома Кольмова присутність. Він змушував віддзеркалених людей здаватися менш небезпечними, наче вони не команда, яка вдерлася до Льодового Двору й перемогла фієрданську армію за допомогою самих лише власних мудрості та мужності, а купка дітлахів, стомлених учорашньою особливо бурхливою вечіркою.
– Гаразд, – озвалася Ніна, злизуючи з пальців полуничний сік і руйнуючи цими діями Матаясову спроможність мислити раціонально, – коли ти сказав «аукціон», ти ж насправді не мав...
– Кувей виставить себе на продаж.
– Ти здурів?
– Я, вірогідно, був би щасливішим, якби здурів, – відповів Каз. Він поклав долоню в шкіряній рукавичці на ціпок. – Будь‑який мешканець Керчу і вільний громадянин, який подорожує Керчем, мають право виставити на продаж свій контракт. Це не просто закон – це торгівля, а в Керчу немає нічого святішого. Кувей Юл‑Бо має священне право, санкціоноване Ґхезеном, богом виробництва та торгівлі, дозволити ринкові розпоряджатися своїм життям. Він може виставити свою службу на аукціон.
– Ти хочеш, щоб він продався найбагатшому покупцеві? – недовірливо перепитала Інеж.
– Нашому найбагатшому покупцеві. Ми забезпечимо результат, тож здійсниться найзаповітніше Кувейове бажання – він житиме в Равці, попиваючи чай із самовара.
– Мій батько нізащо цього не дозволить, – утрутився Вілан.
– Ван Ек буде неспроможний це зупинити. Аукціон із продажу контракту захищають найважливіші закони міста – світські та релігійні. Щойно Кувей оголосить про відкриття свого контракту, ніхто не зможе зупинити аукціон, поки не завершаться торги.
Ніна похитала головою.
– Якщо ми повідомимо про аукціон, шуанці точно знатимуть, де й коли можна буде знайти Кувея.
– Це не Равка, – заперечив Каз, – це Керч. Торгівля тут священна й захищена законом. Торговельна Рада зобов’язана гарантувати, що аукціон відбудеться без втручання. Буде залучено чималу кількість офіцерів міської варти, а статут аукціонів вимагає, щоб Рада Потоків теж запропонувала свою підтримку. Торговельна Рада, міська варта, Потоки – усі зобов’язані захистити Кувея.
Кувей опустив свій записник.
– У Шу Хана, можливо, досі є парем і Творці.
– Він має рацію, – погодився Джаспер. – Якщо це так, вони можуть виготовити стільки золота, скільки їм заманеться. І можливості перебити їхню ставку не буде.
– Це якщо припустити, що їхні Творці вже в місті. Ван Ек зробив нам послугу, заблокувавши гавань.
– Навіть якщо...
– Дозвольте мені попіклуватися про шуанців, – урвав Каз. – Я можу контролювати торги. Але нам доведеться знову зв’язатися з равканцями. Їм варто знати, що ми плануємо. Принаймні частково.
– Я можу потрапити до посольства, – запевнила Інеж, – якщо Ніна напише повідомлення.
– Вулиці перекриті барикадами, – заперечив Вілан.
– Але не дахи, – озвалася Мара.
– Інеж, – утрутилася Ніна, – тобі не здається, що варто розповісти їм трохи більше про твою нову подругу?
– Ага, – погодився Джаспер. – Хто ця нова знайома, яка простромила в тобі кілька дірок?
Інеж глипнула у вікно.
– На полі з’явився новий гравець – найманка Пекки Роллінза.
– Тебе перемогли в сутичці сам на сам? – здивувався Матаяс. Він бачив, як б’ється Мара. Перемогти її – це вам не дрібниця.
– Найманка – це м’яко сказано, – додала Ніна. – Вона йшла за Інеж линвою, а потім кидала в неї ножі.
– Якщо точно, не зовсім ножі, – виправила її Інеж.
– Смертельно гострі серветки?
Мара підвелася з підвіконня. Запхала руку до кишені та з брязканням кинула на стіл купку чогось, що нагадувало невеличкі срібні сонечка.
Каз нахилився й підняв одне з них.
– Хто вона така?
– Її звуть Дуняша, – відповіла Інеж. – Сама ж називає себе Білий Клинок і ще безліччю інших слів. Вона дуже вправна.
– Наскільки? – поцікавився Бреккер.
– Краща за мене.
– Я чув про неї, – повідомив Матаяс. – Її ім’я було у звіті з інформацією, яку розвідка дрюскелле збирала про Равку.
– Равку? – перепитала Інеж. – Вона казала, що навчалася в Амрат Єні.
– Вона стверджує, наче в ній тече кров Ланцових і що вона претендує на равканський трон.
Ніна вибухнула реготом.
– Невже ти серйозно?
– Спираючись на її заяви, ми планували зруйнувати режим Ніколаї Ланцова.
– Розумно, – похвалив Каз.
– Злочинно, – відрубала Ніна.
Матаяс відкашлявся.
– Він новий король і до того ж вразливий. Є деякі сумніви стосовно його власного походження. Але у звіті стверджується, що Дуняша – ексцентрична особа, можливо, ошуканка. Ми вирішили, що вона занадто непередбачувана для такої ризикованої справи.
– Можливо, це вона переслідувала нас від Чорного Серпанку минулої ночі на замовлення Пекки, – припустила Інеж.
– Ми вже знаємо, як Пекка знайшов наше укриття? – поцікавилася Ніна.
– Мабуть, хтось із його людей помітив одного з нас, – озвався Каз. – Цього було б достатньо.
Матаяс замислився, чи не було б краще, якби вони точно знали, хто відповідальний за це. Тоді б ніхто не мусив страждати від почуття провини чи сорому.
– Дуняшиною перевагою була несподіванка, – пояснила Інеж. – Якщо готель досі не скомпроментовано, я можу потрапити до посольства й повернутися непоміченою.
– Добре, – відповів Каз, проте не так швидко, як очікував Матаяс. «Він боїться за неї, – подумав фієрданець, – і це йому не подобається». Цього разу він співчував дем’їнові.
– Є ще одна проблема, – додала Ніна. – Матаясе, заткай вуха.
– Ні.
– Добре. Тоді мені просто доведеться подбати про твою відданість пізніше. – Вона прошепотіла йому на вухо: – У головній спальні є велетенська ванна.
– Ніно.
– Це лише спостереження. – Ніна підхопила з таці залишки вафель і сказала: – Равканці не зможуть виграти аукціон. Ми збанкрутували.
– Ох, – зрадів Матаяс, – я так і знав.
– Не знав.
– Гадаєш, Фієрді невідомо, що в Равки порожні скарбниці?
Ніна насупила брови.
– Ти міг хоча б удати, що здивований.
– Фінансові неприємності Равки ні для кого не таємниця. Її казну спустошили роки неправильного управління королів Ланцових і бої на обох кордонах. Громадянська війна теж не допомогла, а новий король охоче зичив у керчинських банків. Якщо ми влаштуємо аукціон, ставки равканців не будуть конкурентоспроможними.
Каз посунув хвору ногу.
– Саме тому Торговельна Рада Керчу їх профінансує.
Джаспер вибухнув реготом.
– Фантастика. Чи існує шанс, що вони хочуть купити мені котелок із суцільного золота, якщо вже беруться до справи?
– Це протизаконно, – втрутився Вілан. – Рада відповідальна за проведення аукціону. Вони не можуть впливати на його результат.
– Авжеж ні, – погодився Каз. – І їм це відомо. Кувей із батьком зверталися до Торговельної Ради, шукаючи допомоги, але ті так боялися скомпрометувати свій нейтралітет, що відмовилися діяти. Ван Ек побачив гарну нагоду й відтоді працював за їхніми спинами. – Каз опустився нижче на стільці. – Що Ван Ек планував від самого початку? Він скуповував ферми юрди, щоб контролювати її поставки, коли відкриється секрет юрди парем. Він виграє, хай би хто володів Кувеєм. Отже, мислити, як він, – означає мислити, як крамар. Коли Кувей Юл‑Бо, син Бо Юл‑Баюра, оголосить про аукціон, Рада знатиме, що таємниця парем може будь‑якої миті стати загальновідомою. Вони нарешті зможуть діяти й шукатимуть нагоди захистити свої статки та зберегти роль Керчу у світовій економіці. Самі брати участь в аукціоні вони не зможуть, але зможуть гарантувати собі чималі гроші, хай би яким був результат.
– Скуповуючи юрду, – здогадався Вілан.
– Саме так. Ми створимо Асоціацію юрди, шанс для інвесторів, які прагнуть заробити грошенят, поки світ летить під три чорти. Дамо Раді гарну можливість і дозволимо попіклуватися про решту справи їхній жадібності.
Вілан кивнув, на його обличчі з’явився нетерплячий вираз.
– Гроші не підуть на рахунки Асоціації. Ми зосередимо кошти в Равці, щоб вони могли запропонувати свою ціну за Кувея.
– Щось таке, – погодився Каз. – І візьмемо невеличкий процент. Як чинять банки.
– Але хто принаджуватиме інвесторів? – поцікавився Джаспер. – Ван Ек бачив обличчя кожного з нас, окрім Ніни та Шпехта. Навіть якщо ми якимось чином перекроїмо когось із нас або наймемо ще когось, Торговельна Рада не передасть так просто свої гроші новачку без жодної справжньої вірчої грамоти.
– А як щодо фермера, який вирощує юрду й зупиняється в найдорожчому номері люкс Кеттердама?
Кольм Фахей перевів погляд зі своєї кави.
– Я?
– У жодному разі, Казе, – заперечив Джаспер. – Це вже точно ні.
– Він знається на юрді, розмовляє керчинською та новоземською й має відповідний вигляд.
– Він має чесне обличчя, – гірко додав стрілець. – Ти не рятував його від небезпеки, переховуючи в цьому готелі, ти налаштовував його.
– Я будував для нас запасний вихід.
– І сам підстраховувався?
– Так.
– Ти не вплутуватимеш у це мого батька.
– Він уже вплутався, Джасе. Ти вплутав його в це, коли змусив закласти ферму, щоби заплатити за твій науковий ступінь із викидання грошей на вітер.
– Ні, – повторив Джаспер. – Ван Ек зрозуміє зв’язок між Кольмом Фахеєм та Джаспером Фахеєм. Він не ідіот.
– Але в «Ґельдреннері» Кольм Фахей не зупинявся. Кольм Фахей винаймав кімнати в невеличкому готельчику в університетському районі та, згідно з документами начальника порту, відплив кілька ночей тому. Чоловік, який зупинився тут, зареєстрований під іменем Йоганнус Рітвельд.
– Хто це, у біса, такий?
– Він фермер із містечка неподалік від Ліжу. Його родина роками живе тут. Він має вклади в Новозем’ї та Керчу.
– Але хто він такий насправді? – перепитав Джаспер.
– Це не має значення. Вважайте його вигадкою уяви Торговельної Ради, чудовим сном, який утілився в життя, аби допомогти їм трохи нажитися на нещасті з парем.
Кольм опустив горнятко.
– Я це зроблю.
– Та, ти не знаєш, на що погоджуєшся.
– Я вже й так переховую втікачів. Якщо я збираюся вам допомагати, то можу заразом і посприяти.
– А як щось піде не так...
– Хіба мені є що втрачати, Джасе? Усе моє життя – це ти і ферма. А це єдиний спосіб, як я можу захистити ці дві речі.
Джаспер відштовхнувся від підлоги й забігав туди‑сюди перед вікнами.
– Це божевілля, – вирішив він, чухаючи потилицю. – Вони на таке ніколи не впіймаються.
– Ми не проситимемо в жодного з них занадто багато, – заспокоїв Каз. – У тому‑то і штука. Установимо невисокий внесок для тих, хто бажає стати членом Асоціації: скажімо, два мільйони крюґе. А тоді дозволимо їм почекати. Тут є шуанці. Фієрданці. Равканці. Рада запанікує. Якби я мусив закластися, то поставив би на те, що, коли все скінчиться, ми матимемо по п’ять мільйонів крюґе від кожного члена Ради.
– Радників тринадцятеро, – підрахував Джаспер. – Це шістдесят п’ять мільйонів крюґе.
– А може, навіть більше.
Матаяс насупився.
– Чи можемо ми справді гарантувати Кувейову безпеку, навіть ураховуючи всю міську варту на аукціоні та присутність Ради Потоків?
– Не існує сценарію, який гарантував би Кувейову безпеку, хіба тільки ти маєш єдинорога, на якому він може поскакати геть.
– Я б однаково не розраховувала на захист Ради Потоків, – сказала Ніна. – Вони хоча б з’являлися колись на публіці?
– Двадцять п’ять років тому, – відповів Каз.
– І ти гадаєш, що тепер вони з’являться, аби захистити Кувея? Ми не можемо відправити його на публічний аукціон самого.
– Кувей не буде сам. Ми з Матаясом супроводжуватимемо його.
– Там кожен знає ваші обличчя. Навіть якщо вас трохи замаскувати...
– Жодного маскування. Торговельна Рада пропонує своїх представників. Утім, Кувей має право вибрати на час аукціону власну охорону. Ми будемо простісінько там, разом із ним на сцені.
– На сцені?
– Аукціони відбуваються в Церкві Бартеру, точнісінько навпроти вівтаря. Хіба є святіше місце? Ідеально – ізольоване приміщення з кількома входами й доступом до каналу.
Ніна похитала головою.
– Казе, щойно Матаяс ступить крок на ту сцену, половина фієрданської делегації упізнає його, а ти – найрозщукуваніша людина в Кеттердамі. Якщо ви з’явитеся на тому аукціоні, вас обох заарештують.
– Вони не зможуть до нас навіть пальцем торкнутися, поки не закінчаться торги.
– А що далі? – поцікавилася Інеж.
– Там однаково пануватиме неабияке сум’яття.
– Має ж бути інший спосіб, – утрутився Джаспер. – А що, як ми спробуємо укласти угоду з Роллінзом?
Вілан загнув кутик своєї серветки.
– Ми не маємо нічого, що можна запропонувати.
– Більше жодної угоди, – відрубав Каз. – Мені не слід було йти передовсім до Роллінза.
Джаспер вигнув брову.
– Невже ти справді визнаєш, що помилився?
– Нам потрібен був капітал, – пояснив Бреккер. Його погляд на мить ковзнув до Інеж. – І я не шкодую, але це був неправильний хід. Хитрість ось у чому: щоб виграти в Роллінза, потрібно ніколи не сідати з ним за стіл. Він – казино. Він має ресурси, щоб грати, поки твоє везіння не вичерпається.
– Знов за рибу гроші, – зітхнув Джаспер. – Якщо ми збираємося піти проти уряду Керчу, банд із Бочки й шуанців...
– І фієрданців, – додав Матаяс, – і новоземців, і каельців, і всіх інших, хто з’явиться, коли оголосять аукціон. У посольствах повно людей, а ми не знаємо, як далеко поширилися чутки про парем.
– Нам знадобиться допомога, – озвалася Ніна.
– Я знаю, – відповів Каз, розгладжуючи рукави сорочки. – Саме тому я вирушаю до Рейки.
Джаспер закляк. Інеж похитала головою. Усі витріщилися на Бреккера.
– Про що ти говориш? – розлютилася Ніна. – За твою голову призначено ціну. І це відомо кожному в Бочці.
– Ти бачив Пера Гаскеля й Покидьків там, унизу, – підтримав її Джаспер. – Ти гадаєш, що зможеш умовити старого збудувати опору, коли ціле місто збирається завалитися на тебе, мов мішок із цеглою. Сам знаєш, йому забракне для цього каміння.
– Я знаю, – знову повторив Каз, – але для цієї роботи нам потрібна більша команда.
– Дем’їне, не варто так ризикувати, – озвався Матаяс і здивовано збагнув, що справді так думає.
– Коли все скінчиться, коли Ван Ек опиниться там, де йому місце, коли Роллінз утече, а гроші буде сплачено, ці вулиці залишатимуться моїми. Я не можу жити в місті, де не можу йти з високо підведеною головою.
– Якщо матимеш голову, яку можна буде підводити, – підказав Джаспер.
– Заради невеличкого шматочка цього міста я стикався з ножами, кулями та стількома стусанами, що їх неможливо перелічити, – вів далі Каз. – Заради цього міста я стікав кров’ю. І якщо Кеттердам навчив мене чогось, так це того, що завжди можна втратити ще трохи крові.
Ніна потяглася до Матаясової руки.
– Гришники й досі не можуть вибратися з посольства, Казе. Я знаю, що тобі начхати, але ми мусимо витягти їх із міста. І Джасперового батька. І всіх нас. Байдуже, хто виграє аукціон, Ван Ек і Пекка Роллінз не збираються просто спакувати пожитки й повернутися додому. Так само й шуанці.
Каз підвівся і сперся на ціпок із головою ворона.
– Проте мені відомо дещо, чого в цьому місті бояться більше, ніж шуанців, фієрданців і всіх банд із Бочки, разом узятих. І ти, Ніно, запропонуєш їм це.

26. Каз

аз сидів на тому стільці, як йому здалося, кілька годин, відповідаючи на їхні запитання й дозволяючи уривкам плану посунутися на своє місце. Подумки він уже бачив, як його схема набула остаточної форми, бачив кроки, які знадобляться для її виконання, і нескінченну кількість можливостей схибити чи бути викритими. Це був навіть не план, а божевільна, укрита колючками потвора, але саме таким він мав бути, якщо вони хотіли досягти успіху.
Йоганнус Рітвельд. У його словах була дрібка правди. Йоганнуса Рітвельда ніколи не існувало. Багато років тому Каз скористався другим іменем Джорді та їхнім спільним прізвищем, щоб створити вигаданого фермера.
Він сам точно не знав, чому придбав ферму, на якій виріс, і чому й далі торгував і накопичував майно під Рітвельдовим іменем. Невже Йоганнус Рітвельд мав стати його власним Якобом Герцуном? Вельмишановною особою, схожою на ту, яку вигадав Пекка Роллінз, щоб легше було дурити довірливих баранців? А може, це був один зі способів воскресити втрачену родину? Невже це справді мало значення? Йоганнус Рітвельд існував на папері та в банківських документах, а Кольм Фахей ідеально пасував на його роль.
Коли учасники наради нарешті розійшлися, кава вже вистигла, а на годиннику був майже полудень. Попри яскраве світло, що лилося крізь вікна, вони всі спробують кілька годин відпочити. Але не він. Ми не зупинимося. Усе тіло боліло від виснаження. Пульсація у хворій нозі вщухла, і тепер випромінювався тільки біль.
Каз знав, що поводиться надзвичайно безглуздо, знав, які мізерні шанси, що він повернеться з Рейки. Усе його життя було низкою шахрайств і удавань. Навіщо кидатися простісінько у вир проблеми, якщо можна знайти інший спосіб до неї підступитися? Завжди існувала якась хитрість, і Каз був експерт із її віднайдення. А тепер він збирався посунути навпростець, наче запряжений у плуг віл. Були чималі шанси, що його, побитого й закривавленого, потягнуть через Бочку прямісінько до ґанку Пекки Роллінза. Але всі вони опинилися в пастці, і якщо йому, Бреккерові, доведеться відгризти собі лапу, щоб із неї вибратися, саме так він і вчинить.
Перш за все він мусив знайти Інеж. Вона сиділа за туалетним столиком у розкішній біло‑золотій ванній кімнаті номера люкс і вирізала з рушників нові бинти.
Він пройшов повз неї розмашистим кроком, зняв пальто й кинув його на стільницю зі вбудованим умивальником.
– Мені потрібна твоя допомога, щоб прокласти маршрут до Рейки.
– Я піду з тобою.
– Ти знаєш, що я мушу зустрітися з ним віч‑на‑віч, – наполягав хлопець. – Вони шукатимуть будь‑яких ознак слабкості, Маро. – Він повернув кран, і після кількох скрипучих стогонів із нього полилася вода, від якої йшов пар. Мабуть, коли він купатиметься в крюґе, варто буде провести до Рейки водопровід із гарячою водою. – Утім, я не можу наблизитися з вулиці.
– Тобі взагалі не варто туди наближатися.
Він стягнув рукавички й занурив руки у воду, потім плюснув собі в обличчя і пробігся пальцями по волоссю.
– Розкажи мені про найкращий маршрут, або я сам прокладу собі шлях до Рейки.
Бреккер залюбки пішов би землею, а не видряпувався кудись. Дідько, він залюбки поїхав би туди в запряженій четвериком кареті. Але якщо він спробує дістатися до Рейки вулицями Бочки, його схоплять, перш ніж він туди наблизиться. До того ж, якщо він має хоча б один шанс упоратися із цією роботою, йому знадобиться підвищення.
Каз покопирсався в кишенях пальта й витягнув туристичну мапу Кеттердама, яку знайшов у вітальні номера. Вона була не такою детальною, як йому хотілося б, але свої справжні мапи міста вони покинули на Чорному Серпанку.
Мапу розгорнули поруч із умивальником і взялися до справи: Інеж малювала маршрут дахами, описуючи найкращі місця, де можна перетнути канали.
В одному місці вона постукала пальцем по мапі.
– Так швидше, але шлях стрімкіший.
– Я оберу довшу дорогу, – відгукнувся Каз. Він хотів, щоб розум був зайнятий майбутньою сутичкою й помічав, як її можна уникнути, а не оцінював шанси полетіти на землю і вбитися.
Із задоволенням упевнившись, що знає маршрут напам’ять, Каз посунув мапу й витягнув із кишені інший папірець. На ньому була блідо‑зелена печатка Ґеменсбанку. Каз простягнув аркуш дівчині.
– Це що? – поцікавилася Інеж, вивчаючи поглядом сторінку. – Це не... – Вона провела по словах пальцями, наче очікуючи, що вони зникнуть. – Мій контракт, – прошепотіла.
– Я не хочу, щоб ти належала Перу Гаскелю. Чи мені. – Ще одна напівправда. Його мозок вигадав сотні схем, щоб прив’язати Мару до себе, щоб затримати її в цьому місті. Але Інеж достатньо довго прожила в клітці з боргів та зобов’язань, і для них обох буде краще, якщо вона піде.
– Як? – не розуміла дівчина. – Гроші...
– Усе залагоджено. – Він позбувся всіх своїх активів, скористався останніми заощадженнями до останнього вкраденого цента.
Інеж притисла конверт до грудей над серцем.
– Мені бракує слів, щоб подякувати тобі за це.
– Ти впевнена, що сулійці мають тисячу приказок для будь‑якої нагоди?
– Для такої нагоди слів не вигадали.
– Якщо я закінчу свої дні на шибениці, ти зможеш сказати щось приємне над моїм тілом, – запропонував Каз. – Почекай, поки виб’є шосту. Якщо я не повернуся, спробуй витягти всіх із міста.
– Казе...
– У стіні за «Воронячим клубом» є вицвіла цеглина. За нею знайдеш двадцять тисяч крюґе. Небагато, але цього вистачить для хабаря піхотинцям міської варти. – Він знав, що шанси в них будуть кепські, і це була його провина. – Ти матимеш більше шансів, якщо будеш сама... і ще більше, якщо підеш просто зараз.
Інеж примружила очі.
– Я вдам, що ти цього не казав. Вони мої друзі. Я нікуди не піду.
– Розкажи мені про Дуняшу, – попросив він.
– Вона мала якісні клинки. – Інеж узяла з туалетного столика ножиці й заходилася відрізати свіжі смужки тканини від одного з рушників. – Думаю, вона могла би бути моєю тінню.
– Досить солідна тінь, якщо вона може кидати ножі.
– Сулійці вірять, що ми даємо життя своїй тіні, коли чинимо погано. Кожен гріх додає тіні сили, поки врешті‑решт вона не стане сильнішою за тебе.
– Якби це було правдою, від моєї тіні в Кеттердамі панувала би постійна ніч.
– Можливо, – погодилася Інеж, відповідаючи на його погляд темним поглядом своїх очей. – А може, ти сам – чиясь тінь.
– Ти маєш на увазі Пекку?
– Що станеться, якщо ти повернешся з Рейки? Якщо аукціон мине так, як заплановано, і ми здійснимо цей подвиг?
– Тоді ти отримаєш свій корабель і своє майбутнє.
– А ти?
– Я помщуся і спустошу все, що зможу, поки удача залишатиметься прихильною до мене. Скористаюся нашою здобиччю, щоби збудувати імперію.
– А потім?
– Хтозна. Можливо, спалю її до пня.
– Саме це відрізняє тебе від Пекки Роллінза? Те, що ти нічого не залишиш по собі?
– Я не Пекка Роллінз і не його тінь. Я не продаю дівчат до борделів. Я не видурюю в безпомічних дітлахів їхні гроші.
– Подивися на залу «Воронячого клубу», Казе. – Її голос був ніжним та спокійним, чому ж він викликав у Бреккера бажання спалити щось? – Подумай про всі гулянки, картярські ігри та здійснені тобою крадіжки. Хіба всі ці чоловіки та жінки не заслуговують на те, що мали, чи на те, що в них поцупили?
– Життя ніколи не дає нам того, на що ми заслуговуємо, Інеж. Якби це було...
– Твій брат дістав те, на що заслуговував?
– Ні. – Але це заперечення здавалося пустопорожнім.
Чому він назвав Джаспера іменем Джорді? Дивлячись у минуле очима хлопчика, яким він тоді був, Каз бачив свого брата хоробрим, геніальним, безвідмовним, лицарем, якого переміг перевдягнутий крамарем дракон. Але яким він побачив би Джорді тепер? Простаком? Черговим тупим баранцем, що шукає короткого шляху? Він зіперся руками на край умивальника. Каз більше не сердився. Він просто почувався виснаженим.
– Ми були дурниками.
– Ви були дітьми. Невже не було нікого, хто міг вас захистити?
– А був хтось, хто міг захистити тебе?
– Мій батько. Моя мати. Вони вдалися б до чого завгодно, аби вберегти мене від викрадення.
– І тоді б із ними впоралися работорговці.
– Тоді, гадаю, мені пощастило, що я цього не бачила.
Як їй досі вдалося так дивитися на життя?
– Тебе продали до борделю в чотирнадцять років, і ти вважаєш, що тобі пощастило.
– Вони любили мене. І люблять. Я вірю в це. – Каз побачив у дзеркалі, як Інеж підійшла ближче. Її чорне волосся здавалося чорнилом, розбризканим на білих, викладених кахлем стінах. Дівчина зупинилася позаду нього. – Ти захистив мене, Казе.
– Той факт, що в тебе через бинти просочується кров, каже мені протилежне.
Вона глипнула вниз. На тканині, якою було перев’язане плече, розквітла червоним цвітом кров. Інеж незграбно посмикала смужку рушника.
– Потрібно, щоб Ніна мене перев’язала.
Бреккер не збирався цього казати. Бреккер збирався відпустити її.
– Я можу допомогти тобі.
Її погляд у дзеркалі метнувся до нього, насторожений, наче вивчав суперника. «Я можу допомогти тобі», – це були перші слова, якими у вітальні «Звіринця» до нього озвалася Інеж, загорнута в багряні шовки, із підведеними вуглиною очима. Вона допомогла йому. І мало не знищила його. Мабуть, йому слід дозволити їй закінчити свою роботу.
Каз чув, як протікає кран, як у непевному ритмі барабанять умивальником краплі води. Він не був певен, що саме хоче від неї почути. «Накажи їй піти, – наполягав голос усередині. – Благай її залишитися».
Але Інеж не сказала ані слова, вона зібрала бинти й ножиці з туалетного столика й поклала їх біля вмивальника. Потім зіперлася руками на стільницю та без зусиль відштовхнулася й сіла на неї.
Тепер вони дивилися одне одному в очі. Каз ступив крок уперед і закляк, неспроможний поворушитися. Він не може цього зробити. Відстань між ними здавалася нікчемною. Здавалася кілометрами.
Інеж потягнулася за ножицями, граціозна, як завжди, наче дівчинка під водою, і передала їх йому, тримаючи за лезо. Ножиці холодили долоню, метал був негнучкий і заспокійливий. Каз ступив крок і опинився в рамці з дівочих колін.
– З чого розпочнемо? – поцікавився він. Під дією пари, що ширилася від умивальника, пасма волосся навколо обличчя Інеж закучерявилися.
Невже він збирається це зробити?
Каз нахилився до її правого передпліччя, не наважуючись розмовляти. Його рукавички лежали на краю вмивальника – чорні плями на мармурі із золотими прожилками. Вони здавалися мертвими тваринками.
Бреккер зосередився на ножицях, на холодному металі в долоні, такому не схожому на шкіру. Він не зможе цього зробити, якщо руки тремтітимуть.
«Я можу це перемогти», – запевняв він себе. Те саме, що тицяти в когось зброєю. Насилля – нескладна річ.
Він обережно розітнув лезом перев’язку на руці Інеж. Рушник був товстіший за бинт, але ножиці були гострі. Один‑єдиний розріз – і перев’язка впала, оголюючи глибоку рвану рану. Каз посунув тканину вбік.
Узяв смужку від свіжого рушника і стояв, загартовуючи себе.
Інеж підвела руку. Каз обережно загорнув її передпліччя чистим шматком тканини. Кісточками пальців він торкнувся її шкіри, і блискавка розітнула його, паралізуючи, укорінюючи до землі.
Його серцю не слід так гучно гупати. Можливо, він ніколи не дістанеться до Рейки. Можливо, це вб’є його. Зусиллям волі Каз змусив руки поворушитися, зав’язати бинт вузликом, іще одним. Справу зроблено.
Бреккер вдихнув. Він знав, що тепер мусить перев’язати її плече, але не був готовим до цього, тож нахилився до лівої руки. Тканина була абсолютно біла та чиста, але Інеж, нічого не запитуючи, простягнула йому руку.
Цього разу було трохи легше. Він рухався повільно, методично: ножиці, бинт, медитація. Утім, упорався і з цим завданням.
Вони нічого не казали, закрутившись у вихорі тиші, не торкалися одне одного, коліна Інеж стирчали по обидва боки від хлопця. Очі Інеж були широкі й темні, загублені планети, чорні місяці.
Перев’язка на плечі була двічі закручена навколо руки й зав’язана біля суглоба. Каз легенько нахилився, але кут був незручний. Він не міг просто запхати ножиці під рушник. Доведеться підняти край тканини.
«Ні». У кімнаті було занадто яскраво. Здавалося, груди затисло в кулаці. «Припини».
Каз стиснув два пальці. Запхав їх під перев’язку.
Усе всередині стиснулося від огиди. Ноги опинилися в холодній воді. Тіло заціпеніло, і все ж він досі відчував під долонями вологу поступливість братової плоті, що гнила. «Це сором зжирає людину без останку». Він топився в соромі. Топився в Кеттердамській гавані. Перед очима затьмарилося.
– Мені теж непросто. – Її голос, тихий і спокійний, голос, який колись уже повернув його з пекла. – Навіть тепер, коли хлопці всміхаються мені на вулиці або Джаспер кладе мені руку на талію, я почуваюся так, наче ось‑ось зникну. – Кімната нахилилася. Каз ухопився за пута дівочого голосу. – Я жила в страху, що побачу когось із її – когось із моїх – клієнтів на вулиці. Довго мені здавалося, що я всюди впізнаю їх. Але часом я думаю, що те, до чого вони зі мною вдавалися, не було найгіршим.
Казів погляд знову сфокусувався. Вода відступила. Він стояв у ванній кімнаті готелю. Його пальці притискалися до плеча Інеж. Він відчував під шкірою її міцні м’язи. На шиї, у м’якій западинці просто під щелепою, шалено бився пульс. Каз помітив, що дівчина заплющила очі. Її вії чорніли на щоках. Наче відповідаючи на його тремтіння, вона заклякла, ще більше знерухомилася. Слід щось сказати, але ротові не вдавалося вимовляти слова.
– Цьоця Гелін не завжди була жорстокою, – вела далі Інеж. – Вона обіймала тебе, міцно притискала, а потім щипала так сильно, що шкіра тріскалася. Ти ніколи не знала, поцілує вона чи вдарить. Одного дня ти була її найкращою дівчиною, а наступного вона тягла тебе в кабінет і повідомляла, що продає ватазі чоловіків, яких зустріла на вулиці. Вона змушувала благати залишити тебе. – Інеж видала якийсь тихенький звук, майже смішок. – Коли Ніна вперше обійняла мене, я відсахнулася. – Інеж розплющила очі й зустрілася з Казом поглядом. Він чув, як протікає кран, бачив, як скрутилася на плечі в дівчини коса, що вислизнула зі свого вузлика на потилиці. – Далі, – тихо озвалася вона, наче просила його не уривати оповіді.
Каз не був певен, що зможе. Але, якщо вона змогла промовити такі слова у відлунні цієї кімнати, він може до дідька ретельно постаратися.
Каз обережно підняв ножиці. Відтягнув перев’язку, звільняючи для них місце, шкодуючи та відчуваючи полегшення, що більше не торкається її шкіри. Розітнув тканину. Каз відчував пальцями, як її тепло обпікає, наче гарячка.
Розрізана перев’язка впала.
Він узяв правою рукою чергову довгу смужку рушника. Щоб закріпити її позаду, довелося нахилитися. Він був тепер так близько. Його свідомість зафіксувала раковину її вуха, закладене за неї пасмо волосся, швидкий пульс, що тріпотів на шиї. Жива, жива, жива.
«Мені теж непросто».
Бреккер знову обмотав дівчину бинтом. Найлегші дотики. Неминучі. Плече, ключиця, одного разу коліно. Навколо Каза підіймалася вода.
Він зав’язав вузол. «Ступи крок назад». Каз не ступив цього кроку. Він стояв і прислухався до власного дихання, до її дихання, до їхнього ритму на самоті в цій кімнаті.
З’явилася нудота, жага втекти, та поруч із нею – ще якась інша жага. Каз вважав, що близько знайомий з болем, проте цей біль був новим. Боляче було стояти там так близько до її рук. «Мені теж непросто». Після всього, що вистраждала Інеж, слабким виявився Каз. Але вона ніколи не дізнається, що він відчував, дивлячись, як Ніна притягає її ближче до себе, як Джаспер бере її під руку; не дізнається, як це – стояти, спираючись на одвірки та стіни, і знати, що ніколи не зможеш наблизитися. «Але зараз я тут», – майнула шалена думка. Він ніс Інеж на руках, бився пліч‑о‑пліч із нею, проводив поруч із нею цілі ночі, коли вони обоє лежали на животах і спостерігали за складом чи крамарським маєтком, вдивляючись у підзорну трубу. Це не можна було порівняти ні з чим. Каза нудило, він був наляканий, тіло вкрилося потом, але він був тут. Він спостерігав за тріпотінням пульсу, свідченням того, що її серце б’ється в одному тривожному ритмі з його власним. Він бачив вологі кучерики на шиї, мерехтіння її смаглявої шкіри. Він хотів... Він хотів.
Каз нахилив голову, ще не розуміючи, що збирається зробити. Інеж різко ковтнула повітря. Його губи завмерли над теплою шкірою, де з’єднувалися дівочі плече та шия. Каз чекав. «Накажи мені зупинитися. Відштовхни мене».
Інеж видихнула.
– Не зупиняйся, – повторила вона. Завершуй свою оповідь.
Найкоротша мить – і його вуста торкнулися її шкіри – теплої, гладкої, укритої крапельками вологи. Каз вибухнув бажанням, тисячами образів, які він накопичував, навіть не дозволяючи собі їх уявляти: коса розплітається водоспадом чорного волосся, його рука лягає на гнучкий вигин її талії, вуста Інеж трохи розтуляються, шепочуть його ім’я.
Усе це було там і раптом зникло. Каз тонув у гавані. Її тіло стало тілом мерця. Її очі мертво витріщалися. Огида й палке бажання перевернули з ніг на голову Казові нутрощі.
Каз відхилився назад, і біль розітнув його хвору ногу. Уста палали вогнем. Кімната хиталася. Бреккер обіперся на стіну й намагався вдихнути. Інеж скочила на ноги й наближалася до нього зі стурбованим обличчям. Він простягнув руку, щоб зупинити її.
– Не треба.
Дівчина стояла в центрі викладеної кахлем підлоги, обрамлена білим і золотим, наче позолочена ікона.
– Що з тобою сталося, Казе? Що сталося з твоїм братом?
– Це не має значення.
– Розкажи мені. Будь ласка.
«Розкажи їй, – озвався голос усередині. – Розкажи їй усе». Але він не знав, як і з чого почати. І чому він мав розповідати їй? Щоб вона знайшла спосіб виправдати його злочини? Йому не потрібне її співчуття. Йому не потрібно пояснювати щось про себе, потрібно тільки знайти спосіб дозволити їй піти.
– Ти хочеш знати, що вчинив зі мною Пекка Роллінз? – Його голос перетворився на гарчання, що відлунювало від кахлю. – А може, я розповім тобі, що вчинив, коли знайшов жінку, яка вдавала себе за його дружину, і дівчинку, яка вдавала його доньку? Чи, може, розповісти тобі, що сталося з хлопчиком, який привабив нас того, першого, вечора своїми механічними іграшковими песиками? Чудова історія. Його звали Філіп. Я знайшов його, коли він роздавав карти для гри «Монте» на Кельстраат. Я катував його два дні й залишив стікати кров’ю в провулку, запхавши йому в горлянку ключ для заводного пса. – Каз побачив, як Інеж відсахнулася. На жало в серці хлопець не зважав.
– Це правда, – казав далі він. – Чиновники в банку, які передали інформацію про нас. Підставний адвокат. Чоловік, який давав мені безкоштовний гарячий шоколад у підставному бюро Якоба Герцуна. Я знищив їх усіх, одного за одним, цеглинка за цеглинкою. А Роллінз стане останнім. Такі речі не відмиваються молитвами, Маро. На мене не чекають ані умиротворення, ані прощення ні на цьому світі, ні в наступному.
Інеж похитала головою. Як їй вдається досі дивитися на нього із добротою в погляді?
– Прощення не потрібно просити, Казе. Його потрібно заслужити.
– Саме до цього ти збираєшся вдатися? Полюючи на работорговців?
– Полюючи на работорговців. Викорінюючи з Бочки крамарів і босів, які на них наживаються. Стаючи кимось кращим за чергового Пекку Роллінза.
Це було неможливо. Більше не було нічого. Він бачив правду, навіть якщо вона не бачила. Інеж сильніша, ніж він колись був чи буде. Вона збереже свою віру, своїх богів, навіть якщо світ намагатиметься вирвати їх у неї своїми жадібними руками.
Його погляд вивчав її обличчя так, як завжди, – детально, зголодніло, чіпляючись за дрібниці, наче злодій, яким він був: за дві її брови, за насичений карий колір очей, за вигнуті вгору вуста. Він не заслужив на умиротворення, не заслужив на прощення, але, якщо Каз сьогодні помре, можливо, він заслужив на одну‑єдину річ – на згадку про неї, – яскравішу за все, на що він колись мав право, – аби забрати її з собою за межу.
Каз стрімкими кроками пройшов повз Інеж, узяв з умивальника покинуті рукавички й натягнув їх. Утиснувся в пальто, поправив краватку, запхав ціпок під пахву. На зустріч зі смертю він теж піде, убравшись зі смаком.
Знову повернувшись до дівчини, Каз був готовий:
– Хай би що зі мною сталося, переживи це місто. Знайди свій корабель, пометися, видряпай своє ім’я на їхніх кістках. Але переживи цей безлад, у який я нас втягнув.
– Не роби цього, – озвалася Інеж.
– Якщо не зроблю, усьому буде край. Не буде шляху для порятунку. Не буде винагороди. Нічого не залишиться.
– Нічого, – повторила дівчина.
– Пошукай Дуняшині позначки.
– Що?
– У бійців завжди є позначки – знаки від давніх травм, вивихнуте плече, яке дається взнаки, коли вони збираються дати стусана.
– А в мене є позначка?
– Ти випростовуєш плечі, перш ніж почнеш рухатися, наче збираєшся виступати, наче чекаєш на увагу глядачів.
Схоже, це її трохи зачепило.
– А в тебе яка?
Каз подумав про ту мить на Велльґелуці, яка ледве не коштувала їм усього.
– Я каліка. Це моя позначка. Ніхто ніколи не був достатньо розумним, аби пошукати інших.
– Не йди до Рейки, Казе. Дозволь нам знайти інший спосіб.
– Відійди вбік, Маро.
– Казе.
– Якщо я колись був тобі небайдужим, не переслідуй мене. Він протиснувся повз неї й розмашистими кроками вийшов із ванної кімнати. Казові не можна було думати про те, що могло статися, чи про те, що він міг утратити. Та й Інеж помилялася щодо одного. Він точно знав, що саме збирається залишити по собі, коли помре.
Руїну.

27. Інеж

она однаково пішла за ним.
«Якщо я колись був тобі небайдужим».
Інеж аж пхикнула, перестрибуючи комин. Це було образливо. Вона мала чимало нагод звільнитися від Каза й ніколи не скористалася ними.
Отже, він не пасує до нормального життя. Може, їй судилося знайти чоловіка з добрим серцем і дітьми та гострити свої ножі після того, як вони полягають спати? Як вона пояснить свої нічні жахіття – спадок «Звіринця»? Чи кров на своїх руках?
Інеж могла відчути, як притискаються до її шкіри Казові пальці, як його вуста легенько, мов пташине крило, торкаються її шиї, бачила перед собою його розширені очі. Двоє найневблаганніших людей, яких можна знайти в Бочці, не здатні навіть торкнутися одне одного, не затнувшись. Але вони спробували. Він спробував. Можливо, вони зможуть спробувати ще раз. Дурнувате бажання, сентиментальна надія дівчинки, у якої не вкрали початок життя, якої не торкався батіг Цьоці Гелін, яка не вкрита ранами й яку не розшукує закон. Каз посміявся би з її оптимізму.
Інеж подумала про Дуняшу, свою тінь. Про що вона мріяла? Про трон, як підказував Матаяс? Про чергове вбивство, присвячене її богові? Мара не сумнівалася, що знову зустрінеться з дівчиною кольору слонової кістки та бурштину. Вона хотіла вірити, що, коли настане час, вийде із сутички переможницею, проте не могла заперечувати Дуняшиних талантів. Можливо, вона і справді була принцесою – дівчинкою благородної крові, яку навчали мистецтва вбивати, призначеною для величі, наче героїня казки. Тоді хто така Інеж? Перешкода на її шляху? Данина на вівтарі смерті? «Сулійська акробатка‑тюхтійка, яка б’ється, як пересічний вуличний головоріз». А можливо, на ці вулиці Дуняшу привели Святі Інеж? «А хто пам’ятатиме дівчисько на кшталт вас, пані Гхафа?» Можливо, саме так їй доведеться заплатити за всі життя, які вона забрала.
Можливо. Але не тепер. Вона досі має розрахуватися з деякими боргами.
Інеж зашипіла, ковзнувши вниз стічною трубою і відчувши, як розгорнулася перев’язка на стегні. Вона залишить на стінах будинку кривавий слід.
Вони наближалися до Рейки, проте Мара лишалася в затінку й переконувалася, що між нею й Казом зберігається достатня відстань. Він якимось чином відчував її присутність там, де не міг відчути ніхто інший. Хлопець часто зупинявся, не знаючи, що за ним спостерігають. Нога непокоїла його більше, ніж він удавав. Але в Рейці Мара не втручатиметься. Принаймні в цьому погодиться з його бажаннями, бо Каз мав рацію: у Бочці єдиною суттєвою валютою була сила. Якщо Бреккер не зустрінеться із цією проблемою сам на сам, він може втратити все – не лише шанс на підтримку Покидьків, але й шанс, що зможе коли‑небудь знову вільно прогулюватися Бочкою. Інеж часто хотілося трохи збити з нього пиху, але вона не могла примиритися з думкою, що побачить Каза позбавленим своєї банди.
Мара стрибала дахами Гроенстраат, рухаючись маршрутом, який вони проклали разом, і досить швидко в полі її зору розгорнувся затильний бік Рейки – вузької будівлі з обшитими ґонтом і чорними від кіптяви шпилями, яка кривобоко спиралася на сусідню.
Скільки разів Інеж наближалася до Рейки під точнісінько цим самим кутом? Для неї це було повернення додому. Дівчина упізнала Казове вікно на горішньому поверсі. Вона провела безліч годин, умостившись на тому підвіконні, годуючи воронів, що збиралися там, і слухаючи, як він складає плани. Нижче і трохи лівіше виднівся край вікна її власної спальні. Інеж спало на думку, що, хай там як мине аукціон, це може бути її останнє повернення до Рейки. Вона може більше ніколи не побачити, як Каз сидить за столом, не почути гупання його ціпка, що підіймається розхитаними сходами Рейки, підказуючи Інеж своїм ритмом, була це гарна ніч чи погана.
Дівчина спостерігала, як Бреккер незграбно зліз із краєчку даху і зламав замок на своєму власному вікні. Коли він зник із поля зору, Інеж рухалася далі стрімким просмоленим шпилем до іншого боку Рейки. Неможливо було увійти тим самим шляхом, що й Каз, не викривши себе.
На фасаді будинку, під самим дахом, дівчина знайшла старий гак, яким користувалися, щоб підіймати вгору вантажі. Вона схопилася за нього, не зважаючи на невдоволене туркотіння наляканих голубів, і штовхнула ногою вікно, зморщивши носа від смороду пташиного посліду. Інеж ковзнула всередину, рушила далі кроквами і знайшла собі місце в затінку. Потім трохи почекала, непевна, що робити далі. Якщо хтось подивиться вгору, то може побачити, що вона влаштувалася в куточку, наче павук, яким Інеж була; утім, чому б комусь спало на думку так учинити?
Унизу, на сходовому майданчику, вирувала діяльність. Вочевидь, святковий настрій ранкового параду наповнив собою весь день. Через вхідні двері з’являлися та йшли люди, перегукувалися одне з одним, сміялися і співали. Кілька членів Покидьків сиділи на скрипучих дерев’яних сходах і передавали одне одному пляшку віскі. Зееґер – один із улюблених викидайл Пера Гаскеля – і далі видував на свищику ті самі три ноти, на які був спроможний. Ватага бешкетників висипалася з дверей: хлопці, затинаючись, рушили до входу з карканням і вересками, наче дурники, тупотіли підлогою, наштовхуючись один на одного, мов зграя голодних акул. Усі були озброєні руків’ями сокир, прикрашеними іржавими цвяхами, дрючками, а також ножами та вогнепальною зброєю, а в декого навколо скажених очей були намальовані воронячі крила. Між ними Інеж помітила кілька Покидьків, які не поділяли загального збудження: Аніку з копицею білявого волосся, жилястого Роедера, якого Пер Гаскель радив Казові використати як павука, та кремезних вибивайл – Кееґа й Піма. Вони підпирали стіни і невдоволено ззиралися, поки інші хизувалися й галасували. «Вони – найбільша Казова надія на підтримку», – подумала дівчина. Наймолодші члени Покидьків, діти, яких привів і згуртував Каз, ті, хто працювали найважче й виконували найгіршу роботу, тому що були новачками.
Але що саме Каз мав на думці? Він увійшов до свого кабінету навмисно чи просто тому, що туди найлегше було дістатися з даху? Чи збирався він поговорити з Пером Гаскелем наодинці? Зі сходового майданчика було видно всі сходи. Казові не вдасться навіть почати спускатися, не привернувши до себе увагу кожного, якщо він тільки не планує замаскуватися. А як він збирається подолати сходи зі своєю хворою ногою так, щоб ніхто не впізнав його ходу, вона взагалі не розуміла.
Групка людей, що зібралися внизу, зайшлася радісними вигуками. Зі свого кабінету з’явився Пер Гаскель – сива голова рухалася в натовпі. Для сьогоднішніх святкувань він вирядився в найкращі шати: камізельку в багряно‑срібну клітинку та штани з візерунком із гусячих лапок – не йшов, а вишивав, чисто тобі володар Покидьків, банди, яку Каз зібрав практично з нуля. Однією рукою він розмахував своїм улюбленим капелюхом із пір’ям, а в другій тримав паличку для прогулянок. Хтось причепив на неї карикатурного ворона з пап’є‑маше. Від цього Інеж ледве не знудило. Каз був Гаскелю ближчим за сина. Відлюдного, жорстокого сина‑вбивцю, то й що?
– Гадаєш, ми впіймаємо його цієї ночі, старий? – поцікавився Бастіан, гупаючи собі по нозі огидним на вигляд дрючком.
Гаскель підняв свою паличку, наче скіпетр.
– Якщо хтось і отримає винагороду, так це мої хлоп’ята! Хіба не так?
Усі схвально заплескали.
– Старий.
Коли Казів скрипучий, мов кам’яна сіль, голос розітнув галас натовпу, змушуючи стихнути балачки, голова Інеж задерлася вгору. Усі погляди теж прикипіли до нього.
Хлопець стояв на верхівці сходів і дивився вниз на чотири просвіти рипучого дерева. Інеж збагнула, що він затримався, щоб перевдягнути пальто, і воно облягало його своїми досконало підігнаними лініями. Каз стояв, спираючись на ціпок, його волосся було охайно зачесане назад із блідого чола – хлопець із чорного скла зі смертоносними гранями.
Подив на обличчі Гаскеля був майже комічним. Потім той розреготався.
– Ну, Бреккере, чорт мене забирай! Ти найбожевільніший виродок, якого мені доводилося знати.
– Вважатиму це за комплімент.
– Не слід було приходити сюди, якщо лише не хочеш здатися, як той розумник, яким, як на мене, ти був.
– Я заробляю вам гроші.
Обличчя Пера Гаскеля скривилося від люті.
– Ти маленький невихований мерзотник! – проревів він. – З’являєшся тут, пританцьовуючи, наче якийсь крамар у своєму маєтку.
– Ти завжди поводився так, наче кращий за нас, Бреккере, – вигукнув Зееґер, досі тримаючи свого свищика, і кілька інших Покидьків кивнули. Пер Гаскель підбадьорливо заплескав.
І це була правда. Каз завжди тримався віддалік від усіх. Вони хотіли потоваришувати, подружитися, але він ніколи не погоджувався грати в їхню гру, лише у свою власну. Можливо, розплата була неминучою. Інеж знала, що Каз не збирався назавжди залишатися заступником Пера Гаскеля. Їхній тріумфу Льодовому Дворі мав зробити його королем Бочки, але Ван Ек поцупив у нього цю можливість. Покидьки не знали про його надзвичайні досягнення протягом кількох минулих тижнів, про трофей, який він висмикнув із пазурів фіерданців, і про здобич, яку він, можливо, досі не випускав із рук. Він зустрівся з ними сам – хлопець, у якого небагато союзників, чужий для більшості Покидьків, попри свою жахливу репутацію.
– У тебе тут немає друзів! – вигукнув Бастіан.
Під стіною наїжачилися Аніка та інші. Пім похитав кудлатою головою і схрестив руки на грудях.
Каз ледь помітно здвигнув одним плечем.
– Я прийшов не в пошуках друзів. І я тут не через нікому не потрібних дармоїдів та боягузів чи невдах, які гадають, наче Бочка винна їм щось, якщо їм вдалося вижити. Я прийшов до вбивць. Безжалісних. Зголоднілих. Схожих на мене людей. Це моя банда, – сказав Каз, спускаючись униз сходами і грюкаючи по дошках ціпком, – і досить із мене чужих наказів.
– Ходіть, візьміть свою винагороду, хлоп’ята! – крикнув Гаскель. Виникла коротка пауза, і на мить Інеж повірила, що ніхто не послухається, що вони просто збунтуються проти Гаскеля. А потім греблю прорвало. Бастіан та Зееґер перші побігли сходами, палко бажаючи підстрелити Нечисторукого.
Але Зееґер був повільним від віскі, тож, перш ніж вони наблизилися до Каза на сходах третього поверху, обидва захекалися. Бреккерів ціпок злетів двома хльосткими дугами й розкришив кістки Зееґерових рук. Замість того щоб зайнятися Бастіаном, Каз прослизнув повз нього з моторошною швидкістю, попри хвору ногу. Перш ніж Бастіанові вдалося повернутися, Каз тицьнув ціпком у м’яке місце між його стегном і коліном. Хлопець завалився з придушеним криком.
Наступний Гаскелів посіпака вже поспішав на зустріч із Казом – вибивайло, якого називали Чайник через те, як він свистів, коли дихав. Каз відхилився ліворуч, і удар Чайникової битки лише злегка зачепив його. Він покрутив ціпок і щосили вдарив викидайла воронячою головою прямісінько в щелепу. Інеж побачила, як щось схоже на зуби вилетіло з Чайникового рота.
Каз досі був на підвищенні, проте Покидьки мали чисельну перевагу й почали наступати хвилями. Варіан та Сванн кинулися на майданчик третього поверху, їм у спину дихав Рудий Фелікс, а Міло та Ґорка зависли позаду нього.
Інеж стиснула губи, коли Каза вдарили у хвору ногу; він затнувся і випростався останньої миті, щоб ухилитися від удару Варіанового ланцюга. Той гупнув по бильці в кількох сантиметрах від Бреккерової голови, і навкруги розлетілися скалки. Каз схопив ланцюг і скористався інерцією, щоб кинути Варіана на поламане бильце. Коли хлопець упав на перший поверх, натовп відсахнувся.
Сванн і Рудий Фелікс наближалися до Каза з двох боків. Рудий Фелікс схопив хлопця за пальто, тягнучи назад. Каз легко вислизнув із нього, наче фокусник, що звільняється від гамівної сорочки у виставі в Східній Клепці.
Сванн шалено розкрутив колюче руків’я сокири, аж тут Каз ударив його маківкою ціпка в обличчя. Навіть звіддалік Інеж побачила, як хлопцева вилиця перетворилася на кривавий кратер.
Рудий Фелікс витяг із кишені кийок і щодуху вгатив Казові по правій руці. Удар був недбалий, але Бреккерів ціпок дзенькнув по підлозі й покотився вниз сходами. Бітл, худий, як тхір, і схожий на нього, поскакав угору сходами, підняв ціпок і простягнув його Перу Гаскелю, а його друзяки радісно заулюлюкали. Каз обхопив руками бильце й гепнув ногами в черевиках по грудях Рудого Фелікса так, що той аж беркицьнувся до низу сходів.
Казів ціпок зник. Хлопець широко розвів долоні в рукавичках. Інеж знову подумала про фокусника. «У рукавах нічого немає».
Ще троє Покидьків проскакали повз Рудого Фелікса й попрямували до Бреккера – Міло, Ґорка й худий Бітл зі своїм дивним маленьким личком і масним волоссям. Інеж наважилася кліпнути – і ось Міло притиснув Каза до стіни, не шкодуючи ударів по обличчю та ребрам. Бреккер відхилив голову і з нудотним хрускотом ударив Міло в чоло. Хлопець ступив непевний крок, і Каз скористався перевагою.
Але їх було забагато, а Каз бився беззбройний, кров струменіла по одній щоці, губа була розбита, ліве око набрякло й заплющилося. Його рухи вповільнювалися.
Горка схопив Каза за шию рукою. Бреккер ударив його ліктем у живіт і вивільнився. Він стрибнув уперед, аж тут Бітл схопив його за плече і вдарив у сонячне сплетіння дрючком. Каз склався навпіл, випльовуючи кров. Горка хряснув йому по голові товстою петлею ланцюга. Інеж побачила, як закотилися Казові очі. Він захитався. А потім упав на землю. Натовп біля дверей заревів.
Інеж кинулася вперед, навіть не встигнувши подумати. Вона не могла просто дивитися, як він помре, і не збиралася цього робити. Тепер вони вже били лежачого, копали важкими черевиками й тупцяли на його тілі. В Інеж у руках з’явилися ножі. Вона вб’є їх усіх. А тіла покидає на крокви, щоб їх знайшла міська варта.
Але тієї миті крізь широкі поперечини в бильцях на сходовому майданчику вона побачила, як Каз розплющив очі. Він поглядом знайшов її. Бреккер весь час знав, що вона тут. Звісно, знав. Він завжди знав, як знайти її. Каз легенько похитав закривавленою головою.
Інеж хотілося кричати. «До дідька твою гордість, і Покидьків, і все це жалюгідне місто!»
Каз спробував підвестися. Бітл копанцем знову кинув його на підлогу. Горка підвів ногу, балансуючи своїм великим черевиком над Казовим черепом і граючи на публіку. Інеж побачила, як відвернувся Пім; Аніка та Кееґ волали, щоб хтось зупинив їх. Горка опустив свою ногу... і тоненько закричав та нестямно заскиглив.
Каз тримав черевик Ґорки, а його ступня стирчала вбік під жахливим кутом. Хлопець застрибав на одній нозі, намагаючись уберегти рівновагу, і той дивний тоненький лемент із його рота супроводжував кожний стрибок. Міло та Бітл сильно копнули Каза по ребрах, але він не відсахнувся. Із силою, яку Інеж не могла осягнути, Каз штовхнув ногу Ґорки вгору. Велетень закричав, коли коліно вискочило із суглоба. Він упав на бік, рюмсаючи: «Моя нога! Моя нога!»
– Можу порадити тобі ціпок, – озвався Каз.
Але Інеж не бачила нічого, крім ножа в руках Міло, довгого та блискучого. Він здавався найчистішим з усього, що було в хлопця.
– Не вбивай його, товстуне! – заволав Гаскель, безумовно, і досі сподіваючись на винагороду.
Але, схоже, Міло вже нічого не чув. Він заніс ножа і стрімко опустив його простісінько Казові на груди. Останньої миті Каз відкотився. Ніж простромив дошку з гучним «плям». Міло схопив ніж, щоб витягти його, але Бреккер уже рухався, і Мара побачила, що між пальцями він затис два іржавих цвяхи, схожі на пазурі, – хлопець якимось чином витяг їх із руків’я чиєїсь сокири. Він викинув руку вгору і встромив цвяхи Міло в шию, потрапивши точнісінько в трахею. Міло ледь чутно здушено свиснув і впав.
Каз узявся за бильце і звівся на ноги. Бітл підвів руки вгору, наче забув, що досі має у своєму розпорядженні дрючок, а Каз неозброєний. Бреккер схопив у жменю Бітлове волосся, смикнув його голову назад і тріснув нею об бильце; пролунав звук, схожий на пістолетний постріл, віддача була такою сильною, що Бітлова голова відлетіла від дерева, наче гумовий м’ячик. Він повалився невеличкою тхорячою купкою.
Каз витер рукавом обличчя, розмащуючи по носу та чолу кров, і плюнув. Потім поправив рукавички, подивився зі сходового майданчика другого поверху згори вниз на Пера Гаскеля й посміхнувся. Зуби в нього були мокрі та червоні. Від початку бійки натовп значно поменшав.
– Хто наступний? – поцікавився Нечисторукий, наче в нього була призначена зустріч деінде. – Ще хтось іде? – Інеж не знала, як йому вдається розмовляти таким урівноваженим тоном. – Саме це я роблю цілодобово. Я б’юся. Коли ви востаннє бачили, щоб Пер Гаскель дав комусь стусана? Керував завданням? Дідько, коли ви востаннє бачили, щоб він встав із ліжка до полудня?
– Гадаєш, ми аплодуватимемо твоїй здатності отримувати прочухана? – фиркнув Пер Гаскель. – Це не компенсує спричинених тобою неприємностей. Ти притягнув до Бочки закон, викрав крамаревого сина...
– Я казав вам, що не маю до цього жодного стосунку, – нагадав Каз.
– Пекка Роллінз каже протилежне.
– Приємно знати, що ви цінуєте слово Десятицентових Левів більше за слово своїх людей.
У натовпі почулося стурбоване бурмотіння, наче вітер зашурхотів у листі.
– Ваша банда була вашою родиною, ці пута міцні, наче кревні.
– Ти настільки божевільний, щоб протидіяти крамареві, Бреккере.
– Настільки божевільний, – погодився Каз, – але не настільки дурний.
Тепер деякі Покидьки бурмотіли щось одне одному, наче ніколи не припускали, що Ван Ек міг сфальсифікувати звинувачення. Звичайно ні. Ван Ек мав статус. Чому б шановний крамар звинувачував якогось канального щура, якщо це не було правдою? Та і зрештою, Каз робив усе потрібне, аби довести, що здатен на що завгодно.
– Тебе бачили на Худмедбриджі з крамаревою дружиною, – наполягав Пер Гаскель.
– З його дружиною, але не з сином. Його дружиною, яка тепер удома в безпеці, поруч зі своїм злодійкуватим чоловіком, плете капчики й розмовляє зі своїми пташками. Замисліться на мить, Гаскелю. Який мені зиск із крамаревого шмаркача?
– Хабар, викуп...
– Я протидію Ван Екові, тому що він нечесно обійшовся зі мною, а тепер користується поплічниками в місті, Пеккою Роллінзом та всіма вами, аби поквитатися. Ось так просто.
– Я не просив цих неприємностей, хлопче. Не просив їх і не хотів.
– Ви хотіли всього іншого, що я приносив до ваших дверей, Гаскелю. Якби не я, ви б досі керували тими самими злочинцями без шеляга за душею й пили розбавлене водою віскі. Ці стіни впали б вам на голову. Ви не погребували жодною дрібкою грошей та удачі, які я вам пропонував. Ви нажиралися прибутками від П’ятої Гавані і «Воронячого клубу», наче вони належали вам, дозволяючи мені воювати й виконувати вашу брудну роботу. – Каз обвів поглядом Покидьків, які стояли внизу. – Ви всі отримували зиск. Отримували винагороду. Проте, щойно випала нагода, кожен із вас готовий підлизатися до Пекки Роллінза заради задоволення кинути мене йому на поталу. – У натовпі знову стурбовано зашепотіли. – Але я не гніваюся.
На Каза знизу вгору дивилося двадцятеро озброєних Покидьків, та все ж Мара могла заприсягтися, що відчула їхнє полегшення. Тоді вона збагнула: бійка була лише розігрівом. Покидьки знали, що Каз крутий. Їм не потрібні були його докази. Цього хотів сам Бреккер. Щоб спробувати влаштувати путч проти Пера Гаскеля, йому довелося б вишукати Покидьків по одному, марнувати час і ризикувати, що його схоплять на вулицях Бочки. А тепер Каз мав глядачів, а Пер Гаскель радів усьому водночас: можливості трохи розважитися, драматичному кінцю Каза Бреккера, приниженню Нечисторукого. Але це не була дешева комедія. Це був кривавий ритуал, і Пер Гаскель дозволив зібратися громаді, не розуміючи, що справжнє дійство почнеться тільки зараз. Каз стояв на своїй трибуні нагорі, поранений, укритий синцями й готовий до проповіді.
– Я не гніваюся, – повторив він, – через це. Але знаєте, що змушує мене шаленіти? Коли я по‑справжньому серджуся? Коли бачу, як Ворони слухаються наказів Десятицентових Левів. Коли дивлюся, як ви дефілюєте за Пеккою Роллінзом, наче там є чим пишатися. Одна із найсмертоносніших банд у Бочці похилила голови, наче букет молодих лілій.
– Роллінз має владу, хлопче, – втрутився Пер Гаскель. – Ресурси. Повчиш мене, коли будеш тут за кілька років. Моє завдання – піклуватися про безпеку цієї банди, що я й роблю. Бережу їх від твого безрозсудства.
– Ви вважаєте себе недоторканними завдяки тому, що кланяєтеся Пецці Роллінзу? Гадаєте, він радо вітатиме це перемир’я? Гадаєте, його апетити не поширяться на те, чим ви володієте? Невже вам здається, що це схоже на Пекку Роллінза?
– Ні, чорт забирай! – озвалася Аніка.
– Коли лев зголодніє, кого ви захоче побачити біля отих дверей? Ворона? Чи облізлого півня, який піятиме й пихато розгулюватиме, а потім піде з Десятицентовими Левами і якимось брудним крамарем проти власних людей?
Згори Інеж бачила, як ті, хто стояв найближче до Пера Гаскеля, трохи відсунулися від нього. Дехто кидав на нього довгі погляди, оцінював пір’я на капелюсі та ціпки в руках – Бреккерів, який, як вони побачили, був криваво точний, і палицю з фальшивою воронячою головою, яку вигадав Гаскель, аби поглузувати з хлопця.
– У Бочці ми не доплачуємо за безпеку, – вів далі Каз, і його відшліфований випалений голос лунав над юрбою. – Тут існують лише сильні та слабкі боки. Тут не просять про повагу. Її заслуговують.
«Прощення не потрібно просити. Його потрібно заслужити». Він украв її слова. Інеж мало не всміхнулася.
– Я не ваш друг, – вів далі Бреккер. – Я не ваш батько. Я не збираюся пропонувати вам віскі чи плескати по спині й називати «синком». Але я збережу гроші в нашій скарбниці. Я триматиму наших ворогів у достатньому страху, щоб вони тікали, побачивши татуювання на ваших руках. То кого ви хочете побачити біля отих дверей, коли сюди навідається Пекка Роллінз?
Тиша набрякала, серце гупало частіше, живлячись передчуттям насильства.
– Ну? – проревів Пер Гаскель, випинаючи груди. – Відповідайте йому. Вам потрібен ваш справжній лідер чи якийсь зарозумілий каліка, який не може навіть рівно йти?
– Я не можу рівно йти, – погодився Каз, – та принаймні не ухиляюся від бійки.
Він став спускатися сходами.
Варіан уже підвівся з підлоги після падіння. Попри те що хлопець, схоже, не зовсім стійко тримався на ногах, він рушив до сходів, й Інеж мусила визнати, що поважає його відданість Гаскелю.
Пім відштовхнувся від стіни й перегородив Варіану шлях.
– Із тобою вже закінчили, – нагадав він.
– Приведи Роллінзових людей, – наказав Варіанові Пер Гаскель. – Бий на сполох! – Але Аніка витягнула довгий ніж і загородила собою вхідні двері.
– Ти Десятицентовий Лев? – поцікавилася вона. – Чи Покидьок?
Повільно пересуваючи ноги, але випроставши спину, Каз подолав останні сходинки, важко спираючись на бильце. Коли він дійшов до підніжжя сходів, ті, хто залишалися в натовпі, розділилися. Сірувате Гаскелеве обличчя почервоніло від страху й обурення.
– Ти не виживеш, хлопче. Для того щоб пройти повз Пекку Роллінза, знадобиться більше, ніж у тебе є.
Каз висмикнув із Гаскелевої руки свій ціпок.
– Ти маєш дві хвилини, щоб забратися з мого будинку, старий. Це місто вимагає крові, – озвався він, – і я радо розрахуюся з ним твоєю.

28. Джаспер

жаспер ніколи не бачив Каза таким закривавленим і перев’язаним: ніс поламаний, губа тріснула, одне око так набрякло, що не розплющується. Із того, як він хапався за бік, стрілець дійшов висновку, що в Бреккера зламано принаймні одне ребро; а коли він закашлявся, притиснувши до рота носовичок, Джаспер помітив кров на білій тканині, перш ніж Каз запхав її назад до кишені. Нога боліла сильніше, ніж зазвичай, але Нечисторукий тримався на рівних, і з ним були Аніка та Пім. Вочевидь, вони залишили в Рейці важко озброєний кістяк команди на випадок, якщо Пекка почує про Казів заколот і вирішить спробувати захопити територію.
– Усі Святі, – озвався Джаспер. – Здогадуюся, що все непогано вдалося.
– Приблизно так, як очікувалося.
Матаяс похитав головою із виразом обличчя, який був чимось середнім між захопленням і невір’ям.
– Скільки ти маєш життів, дем’їне?
– Сподіваюся, ще одне залишилося.
Каз виборсався з пальта і спромігся стягнути із себе сорочку, обіпершись на умивальник.
– Заради Святих, дозволь нам тобі допомогти, – попросила Ніна. Каз затиснув кінчик бинта зубами і відірвав шматочок.
– Мені не потрібна ваша допомога. Працюйте далі з Кольмом.
– Що з ним не так? – буркнула Ніна, коли вони повернулися до вітальні, щоб вивчити з Кольмом його легенду.
– Те саме, що завжди, – пояснив Джаспер. – Він – Каз Бреккер.

Ще й години не минуло, коли Інеж прослизнула до кімнати й передала Казові записку. Було пізнє пообіддя, і вікна номера люкс палали олійним золотим світлом.
– Вони прийдуть? – поцікавилася Ніна.
Інеж кивнула.
– Я віддала твого листа вартовому біля дверей, і це спрацювало. Мене одразу відвели до двох членів Тріумвірату.
– З ким саме ти зустрілася? – перепитав Каз.
– З Женею Сафіною та Зоєю Назяленскі.
Вілан сів рівніше.
– Краяльницею? Вона в посольстві?
Каз вигнув брову.
– Який цікавий факт ти забула нам повідомити, Ніно.
– Це було не на часі.
– Авжеж, на часі! – розлючено кинув Вілан. Джаспера це трохи здивувало. Здавалося, спочатку крамарик був не проти носити Кувеєві риси. Здавалося, він мало не радів тій віддаленості від батька, яку вони забезпечували. Але це було до того, як вони навідалися до Святої Гільди. І до того, як Джаспер поцілував Кувея.
Ніна трохи відсахнулася.
– Вілане, я думала, що ти подасися до Равки. Ти міг би зустрітися з Женею, щойно опинишся на кораблі.
– Ми всі знаємо, на чиєму Ніна боці, – нагадав Каз.
– Я не розповіла Тріумвірату про Кувея.
Казові губи вигнулися в слабкій посмішці.
– Як я й казав. – Він повернувся до Інеж. – Ти пояснила наші умови?
– Так, вони будуть за годину в готельній лазні. Я сказала їм, щоб переконалися, що ніхто не бачив, як вони увійшли.
– Будемо сподіватися, що вони впораються, – озвався Каз.
– Вони можуть керувати країною, – обурилася Ніна, – зможуть упоратися і з кількома нескладними інструкціями.
– Для них безпечно бути на вулицях? – поцікавився Вілан.
– Вони, напевно, єдині гришники, які в безпеці в Кеттердамі, – припустив Каз. – Навіть якщо шуанці набираються сміливості, щоб знову кинутися на полювання, вони не почнуть із двох равканських високопосадовців. Ніно, чи має Женя достатньо навичок, щоб повернути Віланову зовнішність?
– Не знаю, – зізналася дівчина. – Її називають Першою Краяльницею, і вона однозначно найталановитіша з усіх, але без парем... – їй не потрібно було пояснювати. Парем було єдиним, що допомогло Ніні впоратися із дивовижним перетворенням Вілана на Кувея. Утім, Женя Сафіна була легенда. Усе досі було можливим.
– Казе, – попросив Вілан, жмакаючи низ своєї сорочки, – якщо вона захоче спробувати...
Бреккер кивнув.
– Але тобі доведеться бути вдвічі обачнішим на аукціоні. Твій батько не хоче, щоб ти з’явився й зіпсував його шахрайство із Торговельною Радою та міською вартою. Розумніше буде, якщо ти почекаєш...
– Ні, – заперечив Вілан, – з мене досить бути кимось іншим.
Каз здвигнув плечима, але Джасперові здалося, що він отримав точнісінько те, чого хотів. Принаймні цього разу Вілан прагнув того самого.
– А хіба в готельній лазні не буде відвідувачів? – поцікавився стрілець.
– Я зарезервувала її для пана Рітвельда, – пояснила Ніна. – Він дуже соромиться роздягатися перед іншими.
Джаспер застогнав.
– Будь ласка, не говорімо про те, як роздягається мій батько.
– Це через перетинки в нього на ногах, – пояснила Серцетлумачниця. – Його це неабияк непокоїть.
– Ніна з Матаясом залишаться тут, – повідомив Каз.
– Я мушу бути там, – запротестувала дівчина.
– Ти равканка чи член нашої команди?
– І те і інше.
– Точно. Ця розмова й так буде досить мудрованою, навіть без того, щоб ви з Матаясом каламутили воду.
Попри те що вони трохи посперечалися, врешті‑решт Ніна погодилася залишитися, якщо замість неї туди піде Інеж.
Проте Мара лише похитала головою.
– Я б воліла туди не йти.
– Чому? – не розуміла Ніна. – Хтось мусить притягати Каза до відповідальності.
– Гадаєш, я із цим упораюся?
– Нам варто принаймні спробувати.
– Я люблю тебе, Ніно, але равканський уряд не надто добре поводиться із сулійцями. Я не зацікавлена в обміні люб’язностями з його лідерами. – Джаспер ніколи по‑справжньому про це не замислювався, і з враженого Ніниного обличчя було зрозуміло, що вона теж. Інеж міцно обійняла дівчину. – Ну ж бо, – попросила вона. – Кольм замовить нам якоїсь нездорової їжі.
– Це твоя відповідь на будь‑яке запитання.
– Ти жалієшся? – не зрозуміла Інеж.
– Я називаю одну з причин, чому обожнюю тебе.
Вони взялися за руки й вирушили на пошуки Кольма, але Ніна покусувала нижню губу. Вона звикла, що Матаяс критикує її країну, та почути таке з уст Інеж, здогадався Джаспер, було болючіше. Стрілець хотів сказати Ніні, що можна любити когось і однаково бачити його недоліки. Принаймні Джаспер сподівався, що це правда, інакше йому гаплик.
Коли вони розділилися, щоб підготуватися до зустрічі з равканцями, Джаспер вийшов у коридор за Віланом.
– Агов.
Крамарик не зупинився.
Джаспер обігнав його й перегородив шлях, крокуючи задки.
– Послухай, те, що було з Кувеєм, нічого не означає. – Він спробував іще раз: – Не було нічого з Кувеєм.
– Ти не мусиш мені нічого пояснювати. Це я вас перервав.
– Ні, не перервав! Кувей сидів за піаніно. Цю помилку можна зрозуміти.
Вілан рвучко зупинився.
– Ти думав, що це я?
– Так! – зрадів Джаспер. – Розумієш? Просто велике непоро...
Віланові золоті очі зблиснули.
– Ти справді не можеш нас розрізнити?
– Я... тобто, зазвичай можу, але...
– Ми геть не схожі, – роздратовано урвав його Вілан. – Він навіть не такий вправний у науці! Половина його записників заповнена карлючками. Здебільшого це твої портрети. І вони теж невдалі.
– Правда? Він малює мене?
Вілан закотив очі.
– Забудь про це. Ти можеш цілуватися, з ким захочеш, Джаспере.
– Я так і роблю. Так регулярно, як тільки вдається.
– То в чому проблема?
– Жодної проблеми, я просто хотів віддати тобі це.
Стрілець поклав Віланові в руку невеличке овальне полотно.
– Я прихопив його, коли ми були у Святій Гільді. Подумав, що може знадобитися, якщо Женя спробує повернути тобі твоє колишнє крам арикове «я».
Вілан витріщився на полотно.
– Це моя мати намалювала?
– Цей портрет був у кімнаті з її творами.
Картина була маленька й без рами, та й пасувала б лише до мініатюрної: на портреті Вілан був дитиною приблизно восьмирічного віку. Він торкнувся пальцями кутика картини.
– Таким вона мене пам’ятає. Мати ніколи не бачила мене дорослим. – Хлопчик насупився. – Портрет такий старий. Не знаю, чи допоможе він.
– Однаково на ньому ти, – запевнив Джаспер. – Ті ж кучері. Та сама невеличка занепокоєна зморшка між бровами.
– І ти взяв його, бо подумав, що він може знадобитися?
– Кажу тобі, мені подобається твоя дурнувата пика.
Вілан нахилив голову й запхав портрет до кишені.
– Дякую.
– Пусте. – Джаспер повагався. – Якщо ти прямуєш до лазні, я можу піти з тобою. Якщо хочеш.
Вілан схвильовано кивнув.
– Залюбки.
Джасперів новий бадьорий настрій протримався цілу дорогу до ліфта, але, коли вони приєдналися до Каза і спустилися на третій поверх, стрільцеві нерви затремтіли. Можливо, вони йдуть у пастку, а Каз був у не зовсім вдалій формі для бійки.
Якась Джасперова частина сподівалася, що равканці не погодяться на цей божевільний план. Тоді Каз опиниться в глухому куті, і, навіть якщо всі вони скінчать у Пекельних Воротах або теліпатимуться на шибеницях, його батько принаймні матиме нагоду втекти неушкодженим. Кольм провів чимало годин із Казом та Ніною, намагаючись вивчити свою роль, репетируючи різноманітні сценарії, витримуючи їхні нескінченні запитання й без нарікань вивчаючи слабкі місця. Джасперів батько був не надто талановитим актором і брехав приблизно так само вправно, як його син танцював балет. Але з ним буде Ніна, а це вже щось.
Двері ліфта відчинилися, і вони вийшли до іншого просторого багряно‑білого коридору, почули, як десь тече вода, і пішли на звук до кімнати з великим круглим басейном у центрі, оточеним колонадою арок. Крізь них Джаспер побачив іще кілька басейнів і водоспадів, печер та альковів; усі тверді поверхні були викладені мерехтливим кахлем кольору індиго. Ну, до цього Джаспер міг призвичаїтися: басейни з водою, що парує, фонтани, що танцюють і базікають, як гості на вечірці, висяться стоси пухнастих рушників, солодко пахне милом. Такі місця, як це, пасували до Бочки, де їх могли належним чином оцінити, а не до самісінького серця фінансового району.
Їм казали, що вони зустрінуться лише з двома членами Тріумвірату, але біля басейну стояло троє людей. Джаспер знав, що одноока дівчина в червоно‑синій кефті мусить бути Женя Сафіна, а отже, приголомшливо розкішна панянка з густим водоспадом чорного, як воронове крило, волосся була Зоя Назяленскі. Їх супроводжував двадцятирічний на вигляд юнак із лисячим обличчям, убраний у сюртук кольору морської хвилі та коричневі шкіряні рукавички; з його стегон звисав вражаючий набір револьверів. Якщо ці люди були тим, що могла запропонувати Равка, можливо, Джасперові слід було подумати, чи не навідатися туди.
– Ми казали гришникам приходити поодинці.
– Боюся, це неможливо, – озвався молодик. – Попри те що Зоя – це, звісно ж, сила, яку доконечно брати до уваги, надзвичайні Женині таланти непридатні для фізичного протистояння. З іншого боку, я чудово підходжу для всіх видів протистояння, хоча особливо полюбляю саме фізичне.
Казові очі звузилися.
– Штурмгонд.
– Він мене знає! – зрадів хлопець і підштовхнув Женю ліктем. – Казав тобі, я – знаменитість.
Зоя роздратовано зітхнула.
– Дякую. Тепер він буде вдвічі нестерпнішим.
– Штурмгонд уповноважений вести переговори від імені равканського престолу.
– Пірат? – перепитав Джаспер.
– Корсар, – виправив його Штурмгонд. – Ви не можете сподіватися, що король особисто візьме участь у такому аукціоні.
– Чому ні?
– Тому що він може програти. А коли король програє, це видається дуже поганим.
Джаспер навіть повірити не міг, що розмовляє із самим Штурмгондом.
Корсар був легенда. Діючи від імені равканців, він подолав незліченну кількість блокад, і подейкували, що...
– У вас справді є летючий корабель? – ляпнув Джаспер.
– Ні.
– А‑а‑а.
– У мене їх кілька.
– Заберіть мене із собою.
Каз і близько не видавався таким задоволеним.
– Король Равки дозволяє вам вести переговори щодо державних справ замість нього? – перепитав він скептично.
– Подекуди, – погодився Штурмгонд. – Особливо якщо до справи залучені такі благородні особи. У вас погана репутація, пане Бреккер.
– У вас теж.
– Досить чесно. Тож скажімо, що ми обидва заслужили право, щоб наші імена обговорювалися в найгірших колах. Король не хоче сліпо втягнути Равку у вашу чергову махінацію. У Ніниній записці стверджується, що Кувей Юл‑Бо перебуває у вас. Мені потрібні підтвердження цього факту й деталі вашого плану.
– Гаразд, – погодився Каз. – Обговорімо це в солярії. Я б не хотів пітніти в костюмі. – Коли всі рушили за ними, Бреккер зупинився й озирнувся через плече. – Лише я й корсар.
Зоя відкинула з очей свою розкішну чорну гриву і сказала:
– Ми – Тріумвірат. І не слухаємося наказів керчинських вуличних щурів із сумнівними стрижками.
– Я можу повторити із запитальною інтонацією, якщо це пригладить ваше пір’ячко, – озвався Каз.
– Ти нахабний...
– Зоє, – тихо попередив Штурмгонд, – не налаштовуймо проти нас наших нових друзів, перш ніж вони хоча б матимуть нагоду нас зрадити. Ведіть мене, пане Бреккер.
– Казе, – втрутився Вілан. – Чи не міг би ти...
– Домовляйся сам, крамарику. Уже час тобі навчитися. – Каз зі Штурмгондом зникли в коридорах.
Коли їхні кроки стихли, запала тиша. Вілан прокашлявся, і цей звук відбився від стін викладеної синім кахлем кімнати й пострибав, наче випущене до загону весняне лоша. На Жениному обличчі з’явився здивований вираз.
Зоя схрестила руки на грудях.
– Ну?
– Мем... – спробував Вілан. – Пані Женю...
Женя посміхнулася, шрами в кутиках рота напнулися.
– Ох, він справді милий.
– Ти завжди полюбляєш безпритульних, – похмуро зауважила Зоя.
– Ти той хлопчик, якого Ніна перекраяла, щоб став схожим на Кувея, – здогадалася Женя. – І ти хочеш, щоб я спробувала виправити зроблене нею?
– Так, – видихнув Вілан, вклавши в одне слово всі свої сподівання. – Але в мене немає нічого, щоб розрахуватися.
Женя закотила своє бурштинове око.
– Чому керченці так зациклені на грошах?
– Каже жінка зі збанкрутілої країни, – пробурмотів Джаспер.
– Це ще що таке? – Зоя зблиснула очима.
– Нічого, – запевнив Джаспер. – Кажу лише, що Керч – морально збанкрутіла країна.
Зоя зміряла стрільця поглядом, наче замислилася, чи не штовхнути його в басейн і не зварити живцем.
– Якщо хочеш марнувати свій час і талант на цих негідників, будь ласка. Святі знають, завжди є можливість для вдосконалення.
– Зоє...
– Я збираюся знайти якусь темну кімнату з глибоким басейном і спробувати хоч трохи змити із себе цю країну.
– Не втопися! – гукнула Женя, коли Зоя похапцем рвонула з кімнати, а потім додала змовницьким тоном: – Можливо, вона таки втопиться просто на зло мені. – Дівчина кинула на Вілана оцінювальний погляд. – Це буде складно. Якби я знала тебе до змін...
– Ось, – нетерпляче урвав її Вілан. – У мене є портрет. Він старий, але...
Женя забрала в нього мініатюру.
– Гм‑м‑м, – озвалася вона. – Нумо знайдемо краще освітлення.
Вони навпомацки проклали собі шлях серед устаткування, засуваючи голови до кімнат, де стояли грязьові ванни та ванни з молоком, одна нагріта кімната була вся зроблена з нефриту. Нарешті вони вмостилися в прохолодному білому приміщенні, де біля однієї стіни стояла ванна з глиною, яка дивно пахла, а вздовж іншої тягнулися вікна.
– Знайдіть стілець, – скомандувала Женя, – і прихопіть мій набір інструментів із зали з головним басейном. Він важкий. Знайдете його біля рушників.
– Ви взяли із собою набір інструментів? – перепитав Вілан.
– Так порадила сулійка, – пояснила Женя і вигнала хлопців виконувати своє завдання.
– Така ж деспотична, як Зоя, – буркнув Джаспер, коли їх із Віланом змусили піти.
– Але чую я значно краще! – крикнула їм навздогін дівчина.
Джаспер приніс скриньку, яка стояла неподалік від головного басейну. Вона була виготовлена у формі невеличкої шафки, і подвійні дверцята застібалися вигадливою золотою пряжкою. Коли хлопці повернулися до глиняної кімнати, Женя знаком наказала Віланові сісти біля вікна, де було краще освітлення. Вона взяла крамарика за підборіддя й повертала його обличчя у всі боки.
Джаспер опустив її набір інструментів.
– Що ви шукаєте? – поцікавився він.
– Шви.
– Шви?
– Байдуже, як гарно попрацював Краяльник, якщо придивитися, можна побачити шви – місця, де щось закінчується й починається щось інше. Я шукаю прикмети первісної структури. Портрет допомагає.
– Не знаю, чому я так нервуюся, – зізнався Вілан.
– Тому що вона може все зіпсувати і ти матимеш вигляд куниці з кучерями?
Женя вигнула вогняно‑руду брову.
– А може, полівки.
– Не смішно, – буркнув Вілан. Він так міцно зчепив руки на колінах, що кісточки перетворилися на білі зірочки.
– Гаразд, – підсумувала Женя. – Я можу спробувати, але нічого не обіцяю. Нінина робота майже бездоганна. На щастя, я теж.
Джаспер посміхнувся.
– Ви нагадуєте мені її.
– Думаю, ти хотів сказати, що вона нагадує тобі мене.
Женя взялася розпаковувати свій набір. Він був значно вигадливішим за той, який бачив Джаспер, коли ним користувалася Ніна. Там були капсули з фарбою, горщики з кольоровими порошками й кілька рядів скляних контейнерів із чимось, що нагадувало прозорі гелі.
– Це клітини, – пояснила Женя. – Для такої роботи, як ця, мені знадобляться людські тканини.
– Абсолютно не огидно, – саркастично відгукнувся Джаспер.
– Могло бути гірше, – запевнила дівчина. – Я знала жінку, яка мастила обличчя плацентою кита, сподіваючись здаватися молодшою. А про те, до чого вона вдавалася з мавпячою слиною, я взагалі мовчу.
– «Людські тканини» звучить чудово, – виправився Джаспер.
– І я так думаю.
Дівчина засукала рукави, і Джаспер побачив, що рубці на її обличчі починаються на долонях і тягнуться вгору руками. Він навіть уявити не міг, що це за зброя може так зіпсувати плоть.
– Ти витріщаєшся, – сказала дівчина, не обертаючись до нього.
Джаспер підскочив, щоки запалали вогнем.
– Вибачте.
– Усе гаразд. Людям подобається дивитися. Ну, не завжди. Коли на мене напали вперше, ніхто не хотів на мене дивитися.
Джаспер чув, що її катували під час Равканської громадянської війни, але це була не та тема, на яку можна ввічливо поспілкуватися.
– Тепер я не знаю, куди дивитися, – зізнався він.
– Дивися, куди хочеш. Лише поводься тихенько, щоб я не перетворила цього бідолашного хлопчика на бридку мішанину. – Вона розреготалася, побачивши нажаханий Віланів вигляд. – Жартую. Але не ворушися. Це повільна робота, і тобі доведеться побути терплячим.
Вона мала рацію. Робота просувалася так повільно, що Джаспер не був певен, що щось узагалі відбувається. Женя клала пальці Віланові під очі чи на повіки, а потім ступала крок назад і вивчала те, що зробила, хоча, наскільки бачив Джаспер, вона не зробила нічого. Потім вона тягнулася до одного зі скляних контейнерів чи пляшечок, брала щось пучками пальців, знову торкалася Віланового обличчя і відступала на крок. Джасперова увага розсіялася. Він обійшов кімнату, запхав палець у глину, пошкодував про це, вирушив на пошуки рушника. Але, коли подивився на Вілана з трохи більшої відстані, помітив, що щось змінилося.
– Це працює! – вигукнув він.
Женя кинула на нього холодний погляд.
– Авжеж, працює.
Час від часу Краяльниця зупинялася, потягалася й давала Віланові дзеркальце, аби він міг порадити, що мало такий чи не такий вигляд. За годину Віланові райдужні оболонки перетворилися із золотих на блакитні, а також змінилася форма очей.
– Його чоло має бути вужчим, – підказав Джаспер, зазираючи Жені через плече. – Зовсім трошечки. І вії були довшими.
– Я не знав, що ти звертав увагу, – пробурмотів Вілан.
Джаспер вишкірився.
– Я звертав увагу.
– Ох, чудово, він шаріється, – зауважила Женя. – Чудово для кровообігу.
– Ви навчаєте Творців у Маленькому Палаці? – запитав Вілан.
Джаспер розгнівано зиркнув на нього. Чому він мусив починати це?
– Звичайно. На території Палацу є школа.
– А якщо учень буде трохи старшим? – тиснув далі Вілан.
– Гришу можна навчити в будь‑якому віці, – пояснила Женя. – Аліна Старкова не знала про свою силу до сімнадцяти років, а вона... вона була однією з наймогутніших Гриш, які колись жили. – Дівчина натиснула на ліву Віланову ніздрю. – Коли ти молодший, простіше. Діти легше вчать мови. Вони легше вчать математику.
– І вони нічого не бояться, – тихо додав Вілан. – Це інші люди кажуть їм, де їхні межі. – Вілан зустрівся поглядом із Джасперовими очима за Жениним плечем і, наче кидаючи виклик одночасно йому та собі, сказав: – Я не вмію читати. – Його шкіра миттєво вкрилася плямами, але голос був спокійним.
Женя здвигнула плечима і відповіла:
– Це тому, що ніхто не витратив час, щоб навчити тебе. У Равці багато селян не вміють читати.
– Безліч людей витрачали час, щоб навчити мене. І випробували чимало методів. У мене були всі можливості. Але я не можу цього зробити.
Джаспер побачив на його обличчі біль і зрозумів, як складно було хлопчикові промовити ці слова. Вони навіть змусили стрільця почуватися боягузом.
– Схоже, ти непогано даєш собі раду, – зауважила Женя. – Якщо не враховувати, що товаришуєш із вуличними головорізами та стрільцями.
Віланові брови підскочили, і Джаспер зрозумів, що він наважиться заговорити, але той змовчав. «Це не дар. Це прокляття». Стрілець відійшов до вікна, раптом глибоко зацікавившись тим, що відбувалося на вулицях внизу. «Це вбило твою матір, розумієш?»
Женя по черзі то працювала, то давала Віланові потримати дзеркало і спрямувати її між вивертами та змінами. Джаспер трохи поспостерігав, потім піднявся сходами, щоб перевірити, як там батько, і принести Жені горнятко чаю, а Віланові філіжанку кави. Повернувшись до глиняної кімнати, він мало не випустив із рук горнятка.
В останніх променях пообіднього світла сидів Вілан, справжній Вілан, хлопчик, якого він уперше побачив на шкіряному заводі, принц, що загубився і прокинувся не в тій історії.
– Ну? – поцікавилася Женя.
Вілан нервово шарпав ґудзик сорочки.
– Це він, – озвався Джаспер. – Це наш свіженький крамарик‑утікач.
Женя потягнулася і сказала:
– Добре, бо, якби мені довелося провести ще хвилину, нюхаючи цю глину, я б могла збожеволіти. – Зрозуміло було, що вона стомилася, але обличчя дівчини світилося, а бурштинове око сяяло. Саме такий вигляд мали гришники, коли користувалися своєю силою. – Краще було б іще раз переглянути мою роботу вранці, але мушу повертатися до посольства. А завтра, ну... – Вона здвигнула плечима.
Завтра оголосять аукціон, і все зміниться.
Вілан подякував їй і дякував далі, поки Женя буквально не випхала їх за двері, щоб піти пошукати Зою.
Джаспер із Віланом мовчки повернулися назад до номера люкс ліфтом. Стрілець зазирнув до головної спальні й побачив, що батько заснув, не розстеливши ліжка, а груди його вібрували від глибокого храпу. Поруч із ним розсипався стіс папірців. Джаспер зібрав їх докупи – ціни на юрду, перелік фермерських площ, які розташовані поза містами Новозем’я.
«– Ти не мусиш прибирати після нас, та». – «Хтось мусить».
Коли він повернувся до вітальні, Вілан запалював лампи.
– Ти голодний?
– Помираю від голоду, – зізнався Джаспер. – Але та спить. Я не певен, чи нам дозволено замовляти їжу. – Він нахилив голову набік, роздивляючись Вілана. – Ти змусив її зробити тебе гарнішим?
Вілан зашарівся.
– Можливо, ти забув, який я привабливий. – Джаспер вигнув брову. – Гаразд, може, трохи. – Крамарик приєднався до стрільця біля вікна. Спускалися сутінки, і вздовж берегів каналів упорядкованими скупченнями розквітали ліхтарі. Видно було, як рухаються вулицями патрулі міської варти, обидві Клепки знову сповнилися барвами і звуками. Як довго вони залишатимуться тут у безпеці? Джаспер замислився, чи відстежували Кхерфуди гришників у місті, розшукуючи будинки, з якими вони укладали контракти. Можливо, шуанські солдати просто зараз оточували посольство. А може, цей готель. Чи можуть вони унюхати Гришу, який перебуває на п’ятнадцять поверхів вище?
Час від часу вони бачили над Клепками вибухи феєрверків. Джаспера це не дивувало. Він розумів Бочку. Вона завжди зголодніло хотіла більшого – грошей, бійок, жорстокості, розпусти. Вона була ненажерлива, і Пекка Роллінз запропонував їй пригощатися Казом та рештою команди.
– Я знаю, що ти робив там, унизу,  – озвався Джаспер. – Ти не мусив казати, що не вмієш читати.
Вілан витяг із кишені свій мініатюрний портрет і поклав його на приставний столик біля канапи. Серйозні сині очі юного Вілана дивилися на них.
– Тобі відомо, що Каз був першою людиною, якій я розповів про... свій стан.
– З усіх людей ти обрав його.
– Я знаю. Мені здавалося, що я давлюся словами. Я так боявся, що він кепкуватиме з мене. Чи просто засміється. Але він нічого такого не утнув. Те, що я розповів усе Казові та протистою власному батькові, звільнило щось усередині. І щоразу, коли я розповідаю це комусь новому, я почуваюся вільнішим.
Джаспер дивився, як зникає під Центсбриджем траповий човен. Він був майже порожнім.
– Я не соромлюся того, що я гришник.
Вілан торкнувся пальцями краю мініатюри. Він нічого не казав, але Джаспер відчував, що хлопцеві хочеться озватися.
– Не соромся, – підбадьорив стрілець. – Хай би про що ти думав, просто скажи.
Вілан підвів на нього погляд. Його очі були чисті, незаплямовано‑сині, які й пам’ятав Джаспер, – як озеро високо в горах, як бездонне небо Новозем’я. Женя добре виконала свою роботу.
– Я цього просто не розумію. Я провів ціле життя, приховуючи те, чого не можу робити. Навіщо тікати від чудових речей, які ти можеш робити?
Джаспер роздратовано здвигнув плечима. Він страшенно лютився на батька за те, що майже точно описав Вілан, але зараз відчував, що мусить захищатися. Він сам зробив цей вибір, правильний чи ні, і зробив його вже давно.
– Я знаю, хто я, у чому вправний, що я можу, а що не можу зробити. Я просто... Я той, ким я є. Видатний стрілець і поганий гравець. Невже цього недостатньо?
– Мені? Чи тобі?
– Не філософствуй зі мною, крамарику.
– Джасе, я думав про це...
– Думав про мене? Пізно вночі? У що я був убраний?
– Я думав про твої сили, – наголосив Вілан, і його щоки залилися ще рожевішою барвою. – Тобі колись спадало на думку, що твої навички гришника частково можуть бути причиною, чому ти так добре стріляєш?
– Вілане, ти милий, але в тобі намішано чимало божевільних ідей.
– Можливо. Але я бачив, як ти маніпулюєш металом. Я бачив, як ти його скеровуєш. Ану ж ти не хибиш тому, що й кулі теж скеровуєш?
Джаспер похитав головою. Це було сміховинно. Він був добрий стрілець, тому що виріс біля кордону, тому що розумів зброю, тому що його мати навчила заспокоювати руку, очищати розум і відчувати ціль так само, як бачиш її. Його мати. Творець. Гриша, хай навіть вона ніколи не користувалася цим словом. «Ні. Усе не так». А що, як так?
Джаспер відігнав цю думку, відчуваючи, як шкіру проймає потреба рухатися.
– Чому тобі обов’язково потрібно казати такі речі? Чому ти просто не можеш дозволити справам бути простішими?
– Тому що вони непрості, – відповів Вілан коротко й чесно, як завжди. Ніхто в Бочці так не розмовляв. – Ти й далі вдаєш, наче все гаразд. Ти рухаєшся до наступної бійки чи наступної вечірки. Ти боїшся, що щось станеться, якщо ти зупинишся. Але що?
Джаспер знову здвигнув плечима. Поправив ґудзики на сорочці, торкнувся великими пальцями своїх револьверів. Коли він почувався так, як зараз, шаленим і неуважним, здавалося, наче його руки живуть власним життям. Усе тіло свербіло. Йому треба було вирватися із цієї кімнати.
Вілан поклав руку стрільцеві на плече.
– Припини.
Джаспер не знав, він хоче кинутися навтьоки чи притиснути Вілана до себе.
– Просто припини, – порадив Вілан. – Дихай.
Його погляд був упевнений. Джаспер не міг відвести очей від синього, як чиста вода, кольору. Він змусив себе заспокоїтися, вдихнути, видихнути.
– Ще раз, – підбадьорив Вілан і, коли Джаспер розтулив рота, щоб знову вдихнути, нахилився й поцілував його.
Із Джасперової голови зникли всі думки. Він не думав про те, що сталося раніше, чи те, що може статися потім. Реальними були лише Віланів рот і натиск його вуст, а потім ще витончені кісточки його шиї і шовковистий дотик кучерів, коли стрілець поклав руку йому на потилицю і притягнув ближче. Це був той поцілунок, на який він чекав. Це був постріл. Це була лісова пожежа. Це був оберт «Мейкерового колеса». Джаспер відчув, як гупає його серце, – а може, це було Віланове? – наче в грудях пробіг наляканий табун, і єдиною думкою в його голові було щасливе й налякане «ох».
Повільно й неохоче вони розтисли обійми.
– Вілане, – сказав Джаспер, заглядаючи до широкого синього неба в його очах. – Я справді сподіваюся, що ми не помремо.

29. Ніна

ізнавшись, що Женя перекроїла не лише Вілана, але заразом і Каза, а вона цього не побачила, Ніна розлютилася.
Бреккер дозволив Краяльниці виправити свій ніс, зменшити набряк на оці так, щоб була змога по‑справжньому бачити, і попіклуватися про кілька найгірших пошкоджень, яких зазнало його тіло. Але втрутитися більше хлопець не дозволив.
– Чому? – поцікавилася Ніна. – Вона могла б.
– Вона не знала, коли слід зупинитися, – відрубав Каз.
У Ніни виникла раптова підозра, що Женя запропонувала Казові вилікувати його хвору ногу.
– Ну, ти скидаєшся на найгірших громил у Бочці, – пожалілася Серцетлумачниця. – Тобі варто було хоча б дозволити їй почистити залишки твоїх синців.
– Я і є один із найгірших громил у Бочці. І якщо я не матиму вигляду, наче щойно знищив десяток найкращих бандитів Пера Гаскеля, ніхто й не повірить, що я це вчинив. А тепер берімося до роботи. Ти не зможеш улаштувати вечірку, якщо ніхто не отримає запрошень.
Ніна не надто чекала саме на цю вечірку, але наступного ранку оголошення з’явилися в усіх щоденних газетах, їх приклеїли на колони біля східного й західного входів до Біржі та пришпилили кнопками до парадних дверей Ратуші.
Вони були досить прості:

Кувей Юл‑Бо, син Бо Юл‑Баюра, провідний хімік Бгез Жу, надає свої послуги й запропонує свій контракт, згідно з наказами ринку і Ґхезеновою рукою. Охочі поторгуватися запрошуються до участі в безкоштовному та чесному аукціоні, де дотримуватимуться законів Керчу. Уже за чотири дні в Церкві Бартеру під керівництвом Торговельної Ради та наглядом Ради Потоків. Запрошуємо учасників зібратися опівдні. Хай святиться Ґхезенове ім’я і в торгівлі бачимо Його руку. 

У місті вже здійнявся гамір щодо комендантської години, барикад і блокад. Тепер чутки покотилися до кав’ярень і шинків, де змінювалися й набиралися сили, щоб поширитися від салонів Ґельдстраат аж до нетрів Бочки. Згідно зі свідченням нового Казового загону Покидьків, люди жадібно чекали на будь‑яку крихту інформації щодо загадкового Кувея Юл‑Бо, а його аукціон уже пов’язували з химерним нападом у Західній Клепці, який мало не зрівняв із землею два будинки задоволень і залишив по собі свідчення про летючого чоловіка. Інеж самостійно простежила за шуанським посольством і повернулася з інформацією, що від самого ранку туди приходять та йдуть звідти посланці; а ще вона на власні очі бачила, як посол кинувся до доків, вимагаючи в Ради Потоків звільнити один із їхніх кораблів, що застрягли на суші.
– Він хоче відправити когось за Творцем, щоб виготовити золото, – припустив Джаспер.
– Шкода, що гавані зачинені, – удавано зажурився Каз.
Двері Ратуші зачинили для відвідувачів, а Торговельна Рада повідомила, що збирається на невідкладне засідання, щоб вирішити, чи дозволяти проведення аукціону. Для них це був екзамен: чи підтримають Радники закони міста, чи – зважаючи на те, що вони принаймні мали підозри щодо Кувея – діятимуть нерішуче і знайдуть якусь можливість заперечити його права?
Ніна разом з іншими чекала на верхівці годинникової вежі, спостерігаючи за входом до Біржі. Опівдні чоловік у чорному крамарському костюмі зі стосом документів наблизився до арки. За ним, вириваючи з рук флаєри, спустилася юрба людей.
– Бідолашний маленький Карл Драйден, – поспівчував Каз; хлопець був наймолодший член Торговельної Ради, отже, виконувати цю роботу довелося саме йому.
За кілька хвилин Інеж увірвалася у двері номера люкс, стискаючи в руці флаєр. Неймовірно. Ніна витріщалася прямісінько на натовп навколо Драйдена й не помітила її.
– Вони затвердили аукціон, – повідомила Мара, простягаючи папірчик Казові, який передав його по колу.
На аркуші було написано небагато:

Керуючись законами Керчу, Торговельна Рада Кеттердама погоджується бути представником Кувея Юл‑Бо на законному аукціоні з продажу його контракту. Хай святиться Ґхезенове ім’я і в торгівлі бачимо Його руку. 

Джаспер протяжно видихнув і подивився на батька, який старанно вивчав товарні звіти та сценарій, який підготували для нього Ніна із Казом.
– Мені пощастило, що вони погодилися.
Інеж торкнулася рукою його долоні.
– Ще не пізно змінити наш курс.
– Пізно, – заперечив Джаспер. – Уже давним‑давно занадто пізно.
Ніна нічого не відповіла. Їй подобався Кольм. Вона добре ставилася до Джаспера. Але цей аукціон був найкращою нагодою, яка в них була, аби вивезти Кувея до Равки і врятувати життя гришників.
– Крамарі – досконалі простаки, – озвався Каз. – Вони заможні й розумні. Це дозволяє легко їх ошукати.
– Чому? – не зрозумів Вілан.
– Багатії хочуть вірити, що заслужили кожну копійку, яку мають, тому забувають, чим завдячують долі. Розумники завжди шукають лазівки. Їм потрібна можливість обіграти систему.
– Тоді кого найважче ошукати? – поцікавилася Ніна.
– Найкрутіший простак той, який чесний, – пояснив Бреккер. – Дякувати долі, таких завжди небагато. – Він постукав по склу на годинниковому циферблаті і показав на Карла Драйдена, який досі стояв біля Біржі й тепер, коли натовп розійшовся, обмахувався капелюхом. – Драйден успадкував свої статки від батька. Відтоді він інвестує занадто нерішуче, щоб вагомим чином примножити багатство. Карл розпачливо мріє про шанс довести іншим членам Торговельної Ради, що він чогось вартий. І ми дамо йому цей шанс.
– Що нам іще про нього відомо? – запитала Ніна.
У Каза на обличчі мало не розквітла посмішка.
– Ми знаємо, що його інтереси представляє наш гарний друг і любитель собак, Корнеліс Смеет.

Раніше, стежачи за бюро Корнеліса Смеета, вони дізналися, що посильні цілими днями приносять документи клієнтів і відносять їх, збираючи потрібні підписи та доставляючи важливу інформацію. Посильним платили занадто добре, щоб вони навіть не припускали думки про хабар, особливо якщо один із них виявлявся представником нечисленного гурту страшенно чесних людей.
Отже, певною мірою вони мали подякувати Ван Екові за легкість, із якою Каз принадив жертву до пастки. Аніка з Пімом, убрані у форму міської варти, безкарно зупиняли Смеетових посильних, вимагаючи показати документи й обшукуючи їхні сумки. Документи всередині були конфіденційні та запечатані, але інформації вони не шукали. Їм лише потрібно було кинути кілька крихт, аби звабити молодого Карла Драйдена.
– Часом, – нагадав Каз, – порядний злодій не лише бере. Він залишає дещо по собі.
Працюючи разом зі Шпехтом, Вілан виготовив штамп, який можна було притиснути до затильного боку запечатаного конверта. Здавалося, що конверт всотав у себе чорнило з якогось іншого документа, наче якийсь легковажний чиновник дозволив паперам десь намокнути. Коли посильні доставлять Драйденові папки, якщо він хоча б трохи цікавий, то неодмінно хоч краєм ока глипне на слова, які, вочевидь, усмокталися його пакетом із документами. От тоді він і знайде дещо справді цікаве – листа від одного зі Смеетових клієнтів. Ім’я цього клієнта неможливо було прочитати, але в листі, безсумнівно, був запит: чи відомо Смеетові щось про фермера на ім’я Йоганнус Рітвельд, голову Асоціації керчинських і новоземських вирощувачів юрди? Він зустрічався в готелі «Ґельдреннер» лише з обраними інвесторами. Чи можливо з ним познайомитися?
До того як було оголошено про Кувеїв аукціон, ця інформація була не надто цікавою. Але після оголошення вона перетворилася на підказку, яка могла допомогти збити статки.
Ще до того, як вони привабили Карла до пастки фальшивим листом, Бреккер наказав Кольму обідати в пінно‑багряній їдальні «Ґельдреннера» з різноманітними представниками керчинської торгівлі й банківської спільноти. Кольм завжди сидів на чималій відстані від інших відвідувачів, робив марнотратні замовлення й розмовляв зі своїми гостями приглушеним тоном. Зміст цих розмов був цілком буденний – бесіди про показники врожаю і відсоткові ставки, – але ніхто в їдальні цього не знав. Усе це відбувалося на очах у підозріливого персоналу готелю, тож коли члени Торговельної Ради приходили й цікавилися, як пан Рітвельд проводить свій час, у відповідь вони чули те, що потрібно було Казові.
Ніна була присутня на всіх тих зустрічах, граючи роль Рітвельдової асистентки‑поліглотки, Серцетлумачниці Гриші, яка шукає роботу після зруйнування будинку «Білої троянди». Розпачливо натершись кавовим екстрактом, щоб обманути нюх Кхерґуудів, Ніна почувалася так, наче сидить без одягу просто посеред відкритої їдальні. Бреккер наказав членам Покидьків цілодобово стежити за вулицями навколо готелю, шукаючи сліди шуанських солдатів. Ніхто не забував, що вони полювали на гришників і що Ніна може виявитися надзвичайно привабливою мішенню, якщо вони дізнаються про зустрічі. Якщо вони захоплять Серцетлумачницю, яку можна накачати парем, то зможуть змінити перебіг аукціону напевно, це вартувало того, щоб налаштувати проти себе Раду Потоків. Утім, Ніна була переконана, що крамарі, які дізналися про Рітвельдове перебування в готелі, триматимуть язика за зубами. Каз добре навчив її, якою могутньою може бути жадібність, а ці чоловіки хотіли отримати власноруч кожну крихту прибутку.
Також Ніна цінувала увагу, яку Каз приділяв Кольмовій зовнішності. Чоловік і досі одягався, як фермер, але Бреккер здійснив кілька майстерних покращень: дорожче пальто, блискучіші черевики, срібний набір затискачів для краватки з крихітними камінцями необробленого аметисту. Усе це були ознаки процвітання, які крамарі помітять і оцінять, – нічого занадто кричущого чи галасливого, нічого, що викликало б підозри. Як і більшість чоловіків, крамарі хотіли вірити, що лише вони упадають за кимось.
Женя запропонувала Ніні розкішну червону кефту зі своєї колекції, і дівчата витягли вишиванку, змінивши колір із синього на чорний. Ніна й Женя носили далеко не однаковий розмір, але їм удалося розпустити шви та пришити кілька додаткових декоративних смужок. Здавалося дивним знову одягнути справжню кефту після такої тривалої перерви. Та, яку Ніна носила в будинку «Біла троянда», була костюмом, дешевим пишним убранням, що мало справити враження на клієнтів. Ця кефта була справжня річ, яку носили солдати Другої армії, пошита із шовку‑сирцю й пофарбована в червоний колір, який міг виготовити лише Творець. Чи мала вона тепер хоча б право носити таку річ?
Коли Матаяс побачив її, закляк біля одвірку номера люкс, дивлячись приголомшеними синіми очима. Так вони і стояли мовчки, поки він нарешті не сказав:
– Ти маєш надзвичайно чарівний вигляд.
– Ти хотів сказати, що я схожа на ворога?
– Обидві ці речі завжди були правдою. – А потім хлопець просто простягнув їй руку.
Ніна нервувала через те, що відігравати роль лідера в цьому фарсі мав Кольм. Він, без жодних сумнівів, був аматором і впродовж перших кількох зустрічей із банкірами й консультантами залишався майже таким зеленим, як його гороховий суп. Але з кожною годиною його впевненість зростала, і Ніна вже відчувала проблиски надії.
Утім, жоден із членів Торговельної Ради не прийшов побачитися з Йоганнусом Рітвельдом. Можливо, Драйден не побачив сліди фальшивого документа або вирішив не реагувати на нього. Чи, може, Каз просто переоцінив його жадібність.
А потім, усього за сорок вісім годин до аукціону, Йоганнус Рітвельд отримав записку від Карла Драйдена, у якій повідомлялося, що він навідається до пана Рітвельда того ж дня і сподівається обговорити ділові справи, які можуть бути прибутковими для них обох. Джаспер намагався заспокоїти батькові нерви, поки Каз відправляв інструкції Аніці та Піму. Якщо вони хотіли упіймати Драйдена на гачок, потрібно було переконатися, що інша, більша риба теж зацікавилася наживкою. Ніна з Кольмом, як завжди, провели ранкову зустріну їдальні, і дівчина робила все можливе, аби заспокоїти чоловіка.
Коли пробило одинадцяту, вона помітила двох чоловіків у статечних чорних костюмах крамарів, які увійшли до їдальні. Вони не зупинилися, щоб запитати в хазяїна, де знайти Йоганнуса Рітвельда, а попрямували точнісінько до його стола – безперечна ознака того, що вони спостерігали за ним і збирали інформацію.
– Вони тут, – прошепотіла Серцетлумачниця Кольмові й одразу ж пошкодувала про це, тому що він виструнчився й засовався на стільці.
Дівчина схопила його за руку.
– Подивіться на мене, – наказала вона. – Запитайте мене про погоду.
– Чому про погоду? – перепитав Кольм; його чоло вкрилося крапельками поту.
– Гаразд, можете запитати мене про останню моду на черевики, якщо віддаєте перевагу цьому. Я просто намагаюся зробити так, аби ви поводилися природно. – Ніна спробувала вповільнити стрибки власного серця – раніше вона могла зробити це без сміховинних намагань глибоко дихати, – адже впізнала чоловіка, який супроводжував Драйдена. Це був Ян Ван Ек.
Чоловіки наблизилися до стола і зняли капелюхи.
– Пане Рітвельд?
– Так? – проскавучав Кольм. Не надто сприятливий початок. Ніна якомога легше штурхнула його ногою під столом. Чоловік кашлянув. – Як справи, добродії?
Під час підготовки Каз наполягав, щоб Ніна вивчила кольори та символи всіх крамарських будинків, і тепер вона впізнала їхні затискачі для краваток: золотий сніп пшениці, перев’язаний синьою емалевою стрічкою, – герб родини Драйденів – і червоний лавр Ван Ека. Навіть без затискача вона впізнала би схожість Яна Ван Ека з Віланом. Вона помітила, що волосся в чоловіка порідшало. Бідолашному Віланові, можливо, доведеться інвестувати трохи грошей у зміцнювальні засоби.
Драйден вагомо прочистив горло.
– Я – Карл Драйден, а це вельмишановний Ян Ван Ек.
– Пане Драйден! – зрадів Кольм із трохи перебільшеним здивуванням. – Я отримав вашу записку. На жаль, у мене зайнятий цілий день.
– Я хотів би знати, чи не вдасться нам викроїти хоча б кілька хвилин для розмови?
– Не маємо жодного бажання гаяти ваш час, пане Рітвельд, – додав Ван Ек із навдивовижу чарівною усмішкою, – чи наш.
– Дуже добре, – озвався Джасперів батько швидше неохоче, ніж переконливо. – Прошу, приєднуйтеся до нас.
– Дякую, – відповів Ван Ек із черговою усмішкою. – Як ми зрозуміли, ви представляєте Асоціацію фермерів, які вирощують юрду.
Кольм роззирнувся, наче був упевнений, що хтось може підслухати.
– Імовірно, що так. Як ви здобули цю інформацію?
– Боюся, що не маю повноважень розкривати свої джерела.
– Він щось приховує, – втрутилася Ніна.
Драйден і Ван Ек одночасно насупилися.
– Я дізнався від капітана корабля, на якому ви припливли, – зізнався Ван Ек.
– Він бреше, – відрізала Ніна.
– Звідки ви можете знати? – роздратовано запитав Драйден.
– Я гришниця, – пояснила Ніна, театрально змахнувши рукою. – Жодні секрети не заховаються від моєї уваги. – Вона могла просто насолоджуватися собою.
Драйден нервово всмоктав нижню губу, і вона зникла, а Ван Ек неохоче сказав:
– Імовірно, деяка секретна інформація потрапила до наших рук із бюро Корнеліса Смеета.
– Розумію, – озвався Кольм, який здавався по‑справжньому похмурим.
Ніні хотілося зааплодувати. Тепер крамарі захищалися.
– Ми цікавимося можливістю потрапити до вашого переліку інвесторів, – пояснив Ван Ек.
– Я більше не потребую інвесторів.
– Невже це можливо? – втрутився Драйден. – Ви перебуваєте в місті менше ніж тиждень.
– Настрої якимось чином змінилися. Я не зовсім розумію чому, але попит на юрду зростає.
Тепер Ван Ек нахилився вперед, злегка примруживши очі.
– Це цікаво, пане Рітвельд. Як вам удалося опинитися в Кеттердамі в такий вдалий момент? Чому ви вирішили заснувати Асоціацію юрди?
Ось і весь захист, але Каз підготував Кольма до цього.
– Якщо вам потрібно знати, кілька місяців тому хтось почав скуповувати ферми юрди в околицях Кофтона, але нікому не вдавалося дізнатися, хто саме. Дехто з нас зрозумів, що, напевно, скупчуються хмари, і ми вирішили не продавати йому нічого, а натомість заснувати свою власну справу.
– Невідомий покупець? – зацікавлено перепитав Драйден. Ван Ек мав трохи нездоровий вигляд.
– Так, – підтвердила Ніна. – Панові Рітвельду та його партнерам не пощастило довідатися, хто це міг бути. Але, можливо, вам, добродії, пощастить більше. Пліткують, що він із Керчу.
Ван Ек глибоко втопився у своєму кріслі. Його бліда шкіра волого заблищала. Розстановка сил за столом знову змінилася. Останнє, чого хотілося Ван Екові, – щоб хтось шукав того, хто скуповував усі ті поля юрди. Ніна знову легенько штурхнула Кольма. Що менше їх цікавитимуть гроші Ради, то охочіше Радники пропонуватимуть їх.
– Власне кажучи, – вів далі Кольм, – якщо ви його виявите, зможете приєднатися до його плану. Можливо, він досі шукає інвесторів.
– Ні, – кинув Ван Ек, певно, занадто різко. – Зрештою, ви зараз тут і можете представляти наші інтереси. Навіщо гаяти час і починати безглузді пошуки? Кожен має право шукати прибутку там, де він його знайде.
– І знову ж таки, – втрутився Драйден, – можливо, цей інвестор знає щось про ту ситуацію із шуанцями...
Ван Ек кинув на свого партнера застережливий погляд; вочевидь, він не хотів, щоб справи Ради абияк ширилися містом. Молодший крамар із клацанням стулив рота.
Але потім Ван Ек стиснув пальці докупи і сказав:
– Нам неодмінно слід зібрати всю інформацію, яку вдасться. Я власноруч займуся розслідуванням щодо того, іншого покупця.
– Тоді, напевно, нам необов’язково одразу діяти, – припустив Драйден.
«Справді нерішучий», – подумала Ніна. Вона помітила, як з іншого боку фойє Аніка подала сигнал.
– Пане Рітвельд, як щодо вашої наступної зустрічі? – Вона багатозначно подивилася в бік фойє, де Ротті, який мав надзвичайно ошатний вигляд у чорному крамарському вбранні, завів через вхід групу людей і рушив у напрямку їдальні.
Ван Ек і Драйден ззирнулися, побачивши, що Джеллен Радмейкер, один із найзаможніших інвесторів Керчу, перетинає фойє. Насправді, щойно прибула Драйденова записка з проханням про зустріч, кількох інвесторів запросили на презентацію новоземських нафтових ф’ючерсів, яка не мала жодного стосунку до Йоганнуса Рітвельда. Звичайно, Ван Ек і Драйден цього не знали. Важливо було те, що вони вірили, наче ось‑ось втратять можливість вкласти гроші. Ніна майже пошкодувала, що не матиме нагоди послухати, як Джаспер цілу годину розпинатиметься про ринок ресурсів.
Під столом вона копнула Кольма.
– Гаразд, – сказав він поспіхом. – Я вже мушу йти, панове. Було дуже приємно...
– Скільки коштують акції? – запитав Драйден.
– Боюся, що так пізно я насправді не можу взяти більше...
– А якщо ми вступимо разом? – запропонував Ван Ек.
– Разом?
– Торговельна Рада впевнена, що ціни на юрду незабаром зміняться. Ще нещодавно наші руки були зв’язані посадами державних службовців. Але майбутній аукціон дозволяє нам зайнятися новими інвестиціями.
– Це законно? – перепитав Кольм; його чоло зморщилося, демонструючи глибоке занепокоєння.
– Абсолютно. Нам заборонено впливати на результат аукціону, але інвестиції до вашого фонду не суперечать закону й можуть бути взаємовигідними для обох сторін.
– Я розумію, який зиск може отримати фонд, але...
– Ви залучаєте окремих інвесторів. А як щодо того, щоб Торговельна Рада стала вашим провідним інвестором? Як щодо того, щоб фонд став виключно нашим? Рада представляє тринадцять найстаріших і найповажніших родин Керчу, які володіють успішним бізнесом і чималим капіталом. Фермери вашої Асоціації не знайдуть кращих партнерів.
– Я... я не знаю, – завагався Кольм. – Це, звичайно, приваблива пропозиція, але мені знадобляться серйозні гарантії, якщо ми збираємося наражатися на такі ризики. Якщо Рада відступиться, ми одночасно втратимо всіх інвесторів.
Драйден наїжачився.
– Жоден із членів Торговельної Ради не зневажатиме угоду. Ми скріпимо її власними печатками в присутності того судді, якого ви оберете.
Ніна майже бачила, як закрутилися у Ван Ековій голові коліщатка. Безсумнівно, у Новозем’ї були фермери, які відмовилися продавати. Зараз він мав нагоду взяти під контроль не лише ті поля юрди, які купив, а ще й чималу частку тих, які йому не вдалося придбати. Ніна також замислилася, чи, зважаючи на гроші, які витрачало місто на пошуки його сина, Рада не тиснула на Ван Ека, вимагаючи знайти гарну перспективу.
– Дайте нам сорок вісім годин... – почав Ван Ек.
На Кольмовому обличчі з’явився примирливий вираз.
– Боюся, я вимушений закінчити свої справи тут до завтрашнього вечора. Я вже забронював місце на кораблі.
– Гавані закриті, – нагадав Ван Ек. – Ви нікуди не попливете.
Джасперів батько спрямував на Ван Ека холодний сірий погляд, від якого в Ніни на руках волосся стало дибки.
– Я чітко відчуваю, що ви мене залякуєте, пане Ван Ек, і мені це не до вподоби.
Якусь мить Ван Ек не відводив погляду. Потім його жадібність перемогла.
– Тоді двадцять чотири години, – погодився він.
Кольм удав, наче вагається.
– Двадцять чотири години. Але я нічого не обіцяю. Я мушу робити так, як буде краще для нашої Асоціації.
– Звичайно, – запевнив Ван Ек, коли вони підвелися й потисли руки. – Ми лише просимо, щоб ви не ухвалювали остаточного рішення, поки ми не запропонуємо своїх аргументів щодо того, щоб перейняти контроль над фондом. Думаю, наша пропозиція здасться вам дуже щедрою.
Кольм глипнув у напрямку, куди пішов Радмейкер.
– Гадаю, я можу це зробити. Гарного дня, добродії.
Коли Ніна повернулася, щоб вийти за ним з їдальні, Ван Ек покликав її:
– Пані Зенік.
– Так?
– Я чув, що ви працювали в будинку «Біла троянда». Його губа трохи скривилася, наче те, що він лише промовив назву борделю, уже було розпустою.
– Працювала.
– Я чув, що їхня Серцетлумачниця час від часу працювала з Казом Бреккером.
– Раніше я виконувала роботу для Бреккера, – безтурботно погодилася Ніна. Краще одразу йти в наступ. Вона взяла Ван Екову долоню у свою руку, зачудувавшись тим, як усе його тіло ніби відсахнулося. – Але, прошу, повірте мені, якби я мала хоча б гадку, де він тримає вашого сина, я повідомила б органи влади.
Ван Ек заціпенів. Безперечно, він не збирався спрямовувати розмову в такому напрямку.
– Я... дякую вам.
– Я не можу уявити страждання, крізь які ви мусили пройти. Як хлопчик узагалі потрапив у Бреккерові лапи? – вела далі Ніна. – Я гадала, ваша охорона...
– Вілан був не вдома.
– Ні?
– Він навчався музики в Белендті.
– І що кажуть про викрадення його вчителі?
– Я... – Ван Ек занепокоєно подивився на Драйдена. – Вони теж збентежені.
– Напевно, він сплутався з поганою компанією?
– Напевно.
– Сподіваюся, він не перешкоджав Казові Бреккеру, – додала Ніна, здригнувшись.
– Вілан не взявся би...
– Звісно ні, – запевнила Ніна, струсонувши манжетами своєї кефти і приготувавшись піти з їдальні. – Тільки дурень узявся би йому перешкоджати.

30. Каз

аз бачив, що Ніна стомилася. Вони всі стомилися. Навіть йому нічого більше не залишалося, як відпочити після бійки. Тіло його більше не слухалося. Каз переступив невидиму межу і просто вимкнувся. Він не пам’ятав, як заснув. Йому нічого не снилося. Однієї миті він відпочивав у невеличкій затильній спальні номера люкс, розмірковуючи над особливостями свого плану, а наступної – блукав у темряві, переляканий і непевний, де він і як сюди потрапив.
Коли Каз потягнувся, щоб увімкнути лампу, його тіло розітнув напад різкого болю. Легкі дотики Жениних рук були нестерпними, коли вона поралася коло його ран, але, мабуть, йому слід було дозволити Краяльниці зцілити його хоча б трохи більше. Попереду на нього досі чекала довга ніч, а оборудка з аукціоном була не схожа на жодну з тих, які він намагався провернути раніше.
За часи свого перебування в лавах Покидьків Каз чув і бачив чимало, але його розмова зі Штурмгондом у солярії перевершила все.
Вони обговорили деталі аукціону, те, що їм знадобиться від Жені, що передбачає Каз із приводу розгортання торгів і приросту. Бреккер хотів, щоб Штурмгонд увійшов у гру на п’ятдесяти мільйонах і чекав, що шуанці підніматимуть ціну на десять мільйонів, а може, і більше. Казові потрібно було, щоб равканці залишалися відданими. Якщо аукціон оголосили, його мусять провести. Неможливо буде відступити ані на крок.
Корсар був настороженим, тиснув, щоб довідатися, як їх найняли для роботи в Льодовому Дворі і як їм удалося знайти та звільнити Кувея. Каз повідомив йому достатньо інформації, щоб переконати Штурмгонда, що Кувей насправді син Бо Юл‑Баюра. Проте розголошувати механізми своїх планів чи оповідати про справжні таланти своєї команди він не мав жодного бажання. Каз зрозумів тільки, що в Штурмгонда, можливо, є щось, що він колись хотів поцупити.
Нарешті корсар розправив вилоги свого сюртука кольору морської хвилі та сказав:
– Гаразд, Бреккере, вочевидь, ви обходитеся самою напівправдою і відвертою брехнею, тож, поза всілякими сумнівами, пасуєте для цього завдання.
– Залишилася ще одна дрібниця, – відповів Каз, розглядаючи корсарів зламаний ніс і руде волосся. – Перш ніж ми візьмемося за руки і стрибнемо зі скелі, я хочу точно знати, з ким саме маю справу.
Штурмгонд вигнув брову.
– Ми не бували в спільних подорожах і не обмінювалися одягом, проте мені здається, що ми достатньо культурно познайомилися.
– Хто ви насправді, корсаре?
– Це екзистенційне питання?
– Жоден порядний злодій не розмовляє так, як ви.
– Досить вузьколобо з вашого боку.
– Я знаю, який вигляд мають сини багатіїв і не вірю, що король послав би пересічного корсара розв’язувати такі делікатні справи.
– Пересічного, – саркастично повторив Штурмгонд. – Ви часом не навчалися дипломатії?
– Я розуміюся на угодах. Хто ви? Ми почуємо правду, або моя команда піде геть.
– Ви впевнені, що це буде можливо, Бреккере? Тепер мені відомі ваші плани. Мене супроводжують дві найлегендарніші гришниці на світі, та й я не такий поганий у бійці.
– А я – канальний щур, який витяг Кувея Юл‑Бо з Льодового Двору живим. Повідомте мене, як оцінюєте свої шанси. – Його команда не мала одягу чи титулів, щоб змагатися з равканцями, але Каз знав, на кого поставив би гроші, якби в нього хоч щось залишилося.
Штурмгонд зчепив руки за спиною, і Каз помітив, як його поведінка злегка змінилася. Очі втратили свій замріяний блиск, і в погляді з’явилася несподівана вагомість. Узагалі не схоже на пересічного корсара.
– Скажімо, – озвався Штурмгонд, не відриваючи погляду від кеттердамських вулиць унизу, – звичайно, тільки гіпотетично, що король Равки має мережу розвідників, які глибоко вкоренилися в Керчу, Фієрді та Шу Хані, і що він точно знає, яким важливим може бути Кувей Юл‑Бо для майбутнього його країни. Скажімо, король не довіряє нікому, крім себе, домовлятися про такі справи, але також йому відомо, як небезпечно подорожувати під власним ім’ям, коли в його країні панує неспокій, а він сам не має спадкоємця і спадок Ланцових абсолютно незахищений.
– Тож гіпотетично, – підхопив Каз, – до вас можна звертатися «Ваша Величносте»?
– І ще безліччю барвистіших імен. Гіпотетично. – Корсар кинув на Каза оцінювальний погляд. – А як ви дізналися, що я не той, за кого себе видаю, пане Бреккер?
Каз здвигнув плечима.
– Ви розмовляєте керчинською, як носій мови, та ще й заможний носій. Ви не розмовляєте так, як ті, хто водять товариство з моряками й вуличними розбишаками.
Корсар злегка повернувся, не зводячи з Каза очей. Його безтурботність зникла, і тепер він мав вигляд людини, яка може командувати арміями.
– Пане Бреккер, – звернувся він. – Казе, якщо я можу вас так називати. Я опинився у вразливому становищі. Я король країни з порожньою скарбницею, яку оточили вороги. У моїй країні також є сили, які можуть ухопитися за першу‑ліпшу нагоду заявити про власну могутність.
– Ви намагаєтеся сказати, що будете ідеальним заручником?
– Гадаю, викуп за мене буде значно меншим, ніж ціна, назначена за голову Кувея. Правду кажучи, це трохи вдарило по моїй самооцінці.
– Не схоже, щоб ви від цього страждали, – зауважив Каз.
– Штурмгонд – вигадка моєї юності, і його репутація досі непогано служить мені. Я не можу торгуватися за Кувея як король Равки. Сподіваюся, що ваш план спрацює так, як ви хочете. Але якщо цього не станеться, з точки зору дипломатії та стратегії мій програш здаватиметься принизливою помилкою. Я братиму участь в аукціоні як Штурмгонд або не братиму взагалі. Якщо це проблема...
Каз поклав руки на ціпок.
– Поки ви не намагаєтеся обдурити мене, можете називатися хоч королевою фей Істамеру.
– Надзвичайно приємно, що я можу вибирати. – Король знову кинув погляд на місто. – Чи існує вірогідність, що це спрацює, пане Бреккер? Чи я ризикую долею Равки й усіма гришниками світу, повіривши гонору й талантам балакучого вуличного шибеника?
– Ризикуєте більше ніж трохи і тим, і тим, – погодився Каз. – Ви ризикуєте країною. Ми ризикуємо нашими життями. Схоже, це чесна угода.
Король Равки простягнув руку.
– Угода є угода?
– Угода є угода. – Вони потисли руки.
– Якби міжнародні угоди підписувалися так само швидко, – замріявся король, його безтурботний корсарський вираз обличчя повернувся, наче маска, куплена в Західній Клепці. – Я збираюся випити чогось і прийняти ванну. Неможливо носити на собі більше бруду та нечистот. Як сказав повстанець принцові, «це погано для конституції». – Він струсив із вилоги невидиму порошинку й повагом виплив із солярію.
Тепер Бреккер пригладив волосся і вдягнув піджак. Важко було повірити, що скромний канальний щур уклав угоду з королем. Він подумав про зламаний ніс, що надавав корсарові вигляду людини, яка побувала в численних мордобоях. Наскільки Казові було відомо, так і було, але короля, імовірно, перекроїли, щоби спотворити його риси. Непросто залягти на дно, якщо твоє обличчя хизується на грошах. Урешті‑решт, король він чи ні, Штурмгонд був по‑справжньому видатний дурисвіт, і значення мало лише те, що його люди виконають свою частину роботи.
Каз подивився на годинник – попівночі, пізніше, ніж йому хотілося б – і вирушив на пошуки Ніни. Він здивувався, побачивши, що в коридорі чекає Джаспер.
– Що таке? – запитав Каз, його мозок невпинно намагався прорахувати все, що могло піти не так, поки він спав.
– Нічого, – озвався Джаспер. – Тобто нічого страшнішого, ніж завжди.
– То чого тобі треба?
Джаспер ковтнув слину і сказав:
– Матаяс віддав тобі залишки парем, еге ж?
– То й що?
– Якщо щось станеться... на аукціоні будуть шуанці, можливо, Кхерґууди. Від цього завдання занадто багато залежить. Я не можу знову підвести батька. Парем потрібен мені як засіб для підстрахування.
Каз довгу мить дивився на нього.
– Ні.
– Чому, у біса, ні?
Розумне запитання. Віддати Джасперові парем було б кмітливим ходом, практичним ходом.
– Твій батько більше переймається через тебе, ніж через якийсь клаптик землі.
– Але...
– Я не дозволю тобі зробити із себе мученика, Джасе. Якщо один із нас упаде, упадемо ми всі.
– Я мушу сам зробити цей вибір.
– Проте, схоже, що його роблю я. – Каз попрямував до вітальні. Він не збирався сперечатися із Джаспером, особливо тоді, коли сам не був певен, чому спочатку сказав «ні».
– Хто такий Джорді?
Каз зупинився. Він знав, що це запитання прозвучить, та однаково було досі важко чути братове ім’я.
– Дехто, кому я довіряв. – Він озирнувся через плече й ззирнувся поглядом із Джасперовими сірими очима. – Дехто, кого я не хотів утрачати.
Каз знайшов Ніну й Матаяса, які поснули на багряній канапі у вітальні. Чому двоє найбільших людей у команді обрали собі найменше місце для спання, він і гадки не мав. Каз штурхнув Ніну ціпком. Не розплющуючи очей, дівчина спробувала відмахнутися.
– Встань, прокинься, пробудися!
– Іди геть, – пробурмотіла дівчина, ховаючи голову на Матаясових грудях.
– Ходімо, Зенік. Мертві почекають, а я ні.
Нарешті Ніна підвелася й узула черевики. Вона змінила червону кефту на пальто і штани, у які була вбрана під час катастрофічної халтури, якою виявилася робота на Солодкій Жилі. Матаяс спостерігав за кожним її рухом, але не попросився супроводжувати їх. Він знав, що його присутність лише посилить ризик бути виявленими.
У дверях з’явилася Інеж, і вони мовчки попрямували до ліфта. На вулицях Кеттердама діяла комендантська година, але цього неможливо було уникнути. Їм доведеться розраховувати на удачу і здатність Інеж перевіряти, чи немає попереду патрулів міської варти.
Вони вийшли з готелю через затильні двері й рушили до промислового району. Просувалися повільно, манівцями обходили блокади, ішли й зупинялись, поки Інеж зникала та знову з’являлася, змахом руки віддаючи їм сигнал почекати або направляючи їх іншим шляхом, а потім знову зникала.
Нарешті вони дісталися до моргу – ніяк не позначеної сірої кам’яної будівлі на межі району складів, перед якою ріс садок, за яким уже давненько ніхто не доглядав. Сюди привозили лише тіла багатіїв, щоб підготувати їх до перевезення й поховання за містом. Жалюгідної купи людей, як на Баржі Женця, тут не було, та Каз однаково почувався так, наче занурився в нічне жахіття. Він подумав про голос Інеж, який відлунював від білого кахлю. «Не зупиняйся».
У морзі було безлюдно, важкі залізні двері залишалися щільно зачиненими. Каз зламав замок і глипнув через плече на тіні, що посувалися порослим бур’янами садом. Він не бачив Інеж, але знав, що вона там. Вона спостерігатиме за входом, поки вони не впораються зі своєю моторошною справою.
Усередині було прохолодно, приміщення освітлювало лише синювате полум’я ліхтрупика. За кімнатою, де обробляли мерців, розташовувалася простора крижана кам’яна камера, стіни якої були вкриті шухлядами, достатньо великими, щоб умістити в себе тіло. Усюди пахло смертю.
Каз подумав про жилку, яка билася під щелепою Інеж, про тепло її шкіри на вустах. Спробував відігнати ці думки. Йому не хотілося, щоб ці спогади пов’язалися з кімнатою, повною гнилого м’яса.
Бреккерові ніколи не вдавалося втекти від жаху тієї ночі в кеттердамській гавані, від згадки про братове тіло, яке він міцно стискав у руках, наказуючи собі відштовхуватися трохи сильніше, ще раз вдихнути, залишатися на плаву, залишатися живим. Каз дістався до берега і присвятив своє життя помсті за себе і брата. Але нічне жахіття відмовлялося зникати. Бреккер був переконаний, що з часом стане легше. Він завмирав, двічі подумавши, перш ніж потиснути руку, і відчував, як тиснуть на нього тісні приміщення. Утім, справи погіршилися так, що він ледве міг мимохіть зачепити когось на вулиці й не опинитися знову в гавані. Він був на Баржі Женця, а навколо вирувала смерть. Він борсався у воді, чіпляючись за слизьку й роздуту плоть Джорді, занадто боячись потонути, щоб відпустити її.
Ситуація ставала небезпечною. Коли Ґорка якось хильнув зайвого й не міг залишатися в «Синьому Раю», їм із Чайником довелося віднести його додому. Хлопці тягнули його тіло шість кварталів, вага Ґорки посувалася туди‑сюди, гупаючи об Каза нудотним натиском шкіри і смороду, а потім жвакалася в Чайника, на мить звільняючи Каза, попри те що він досі відчував, як труться по його потилиці волохаті чоловічі руки.
Потім Чайник знайшов зіщуленого Каза у вбиральні – він тремтів і вкривався потом. Бреккер виправдовувався харчовим отруєнням, і, коли затискав ногами двері, не пускаючи Чайника всередину, зуби в нього стукотіли. Він не міг дозволити, щоб до нього знову торкалися, інакше остаточно втратив би глузд.
Наступного дня Каз купив собі першу пару рукавичок – дешевих чорних штучок, які, намокаючи, щоразу линяли. У Бочці слабкість була летальною. Люди відчували, як від тебе тхне нею, наче кров’ю; і якщо Каз хотів поставити Пекку Роллінза на коліна, він не міг більше дозволити собі тремтіти цілу ніч на підлозі ванної кімнати.
Каз ніколи не відповідав на запитання щодо рукавичок, ніколи не зважав на глузування. Він просто носив їх щодня, стягаючи з рук лише тоді, коли залишався на самоті. Хлопець казав собі, що це тимчасовий захід. Утім, це не заважало йому вдосконалювати спритність рук, які їх носили, навчившись мішати колоду і працювати з нею ще майстерніше, ніж голіруч. Рукавички змушували воду відступити, не дозволяли Казові потонути, коли спогади про ту ніч загрожували потягти його на дно. Знімаючи їх, він почувався так, наче роззброюється, і вони були надійнішими за ніж чи пістоль. Поки він не зустрів Імоґен.
Казові було чотирнадцять, він іще не став заступником Пера Гаскеля, але заробляв собі ім’я кожною бійкою та шахрайством. Імоґен була новенькою в Бочці та на рік старшою за нього. Разом із командою в Зірфурті вона вдавалася до дрібного рекету і стверджувала, що це змушує її нудьгувати. Прибувши до Кеттердама, дівчина тинялася Клепками та бралася за дрібні завдання, намагаючись потрапити до якоїсь із банд у Бочці. Коли Каз уперше побачив Імоґен, вона розбила пляшку об голову одного з Голених Дурників, який дав забагато волі рукам. Потім вона знову з’явилася, коли Пер Гаскель доручив йому вести облік на весняних бійках за призи. Дівчина мала ластовиння й щілину між передніми зубами та сама могла вистояти в чубанині.
Однієї ночі, коли вони стояли біля порожнього рингу, підраховуючи здобич за день, Імоґен торкнулася долонею рукава його пальта, а коли Каз підвів погляд, ледь усміхнулася, не розтуляючи губ, щоб він не міг побачити щілину між її зубами.
Пізніше, лежачи на грудкуватому матраці в кімнаті, яку він ділив з іншими, Каз тупився в стелю, з якої крапало, і думав про те, як Імоґен усміхнулася йому, про те як низько сиділи штани на її стегнах. Вона рухалася боком, наче наближалася до всього трохи під кутом. Йому це подобалося. Йому подобалася вона.
У Бочці не було тілесних таємниць. Місця було мало, і люди отримували задоволення там, де вдавалося його знайти. Інші хлопці серед Покидьків постійно теревенили про свої завоювання. Бреккер не казав нічого. На щастя, він майже про все нічого не казав, і така послідовність зіграла йому на руку. Але хлопець знав, яких слів від нього чекали й чого йому мало б кортіти. Йому хотілося цього, іноді, якимись спалахами: дівчина переходить вулицю в кобальтовій сукні, що сковзнула з плеча; танцюристка на виставі в Східній Клепці рухається, наче язики полум’я; Імоґен сміється так, немов він розповів найкумедніший на світі жарт, хоча він узагалі мало що сказав.
Каз зігнув пальці в рукавичках і прислухався до храпу своїх сусідів по кімнаті. «Я можу це перемогти», – запевняв він себе. Він був сильнішим за цю хворобу, сильнішим за тяжіння води. Коли Бреккерові знадобилося вивчити, як працюють гральні зали, він зробив це. Вирішивши повчитися фінансів, опанував і їх теж. Каз подумав про ледь помітну усмішку Імоґен зі стиснутими вустами і вирішив. Він переможе цю слабкість, як перемагав усе на своєму шляху.
Каз почав із малого, з жестів, які ніхто б не помітив. Роздавав карти в «Ожині на трьох» без рукавичок. Потім, коли Пер Гаскель відправив його й Чайника дати кілька стусанів нікчемному скандалістові на ім’я Бені, який завинив йому грошенят, Каз почекав, поки вони перестріли хлопця в провулку; а коли Чайник наказав Бреккерові потримати руки Бені, він стягнув рукавички, просто щоб проекзаменувати себе: чи вдасться впоратися із чимось простим.
Щойно він торкнувся зап’ясть Бені, його накрило хвилею огиди. Проте Каз був готовий до цього і зніс її, не зважаючи на крижаний піт, яким укрився, заламуючи лікті Бені за спину. Він змусив себе притиснути тіло Бені до свого, поки Чайник пояснював боржнику умови позички в Пера Гаскеля, акцентуючи увагу на кожному реченні за допомогою стусана в обличчя або живіт Бені.
«Усе гаразд, – переконував Каз себе, – я керую цим». А потім піднялася вода.
Цього разу хвиля була заввишки зі шпиль на Церкві Бартеру; вона накрила його й потягла на дно, і хлопчик не міг виборсатися з‑під її ваги. Він тримав у руках Джорді, притискав до себе бліде, мов риб’ячий живіт, братове тіло, яке вже почало розкладатися. Каз відштовхнув Джорді й ковтнув повітря.
Наступне, що він зрозумів, – що спирається на цегляну стіну. Бені втік, а Чайник репетував на нього. Небо вгорі було сірим, а ніздрі наповнилися смородом провулку, попелу, сміття, що тхнуло овочами, і паскудного запашку старої сечі.
– Що це, у біса, було таке, Бреккер? – кричав Чайник; його обличчя від люті вкрилося плямами, а ніс присвистував так, що за інших обставин це могло б викликати сміх. – Ти просто дозволив йому піти! А якби він мав із собою ніж?
Каз помічав усе, як у тумані. Бені ледве торкнувся до нього, але чомусь без рукавичок усе було значно гірше. Натиск шкіри, піддатливість тіла іншої людини поблизу його власного.
– Ти хоча б слухаєш мене, ти, худий, жалюгідний маленький негіднику? – Чайник ухопив його за сорочку і торкнувся кісточками пальців Казової шиї, змушуючи чергову хвилю нудоти розітнути його тіло. Він трусив Бреккера, аж поки той не застукотів зубами.
Чайник ударив Каза з усією силою, яка призначалася для Бені, та залишив його стікати кров’ю в провулку. Не слід було розклеюватися чи відвертатися, тільки не на завданні, коли твоя команда розраховує на тебе. Каз стиснув кулаки в рукавах, але так і не вдарив.
Йому знадобилася майже година, щоб виповзти з того провулку, і кілька тижнів, щоб відновити зруйновану репутацію. У Бочці варто було послизнутися – і ось ти вже впав. Каз знайшов Бені і змусив хлопця пошкодувати, що його б’є не Чайник. Він знову начепив свої рукавички й більше не знімав їх. Він став удвічі жорстокішим і бився вдвічі запекліше. Перестав непокоїтися через те, щоб мати нормальний вигляд, дозволив людям бачити в собі зблиски божевілля і здогадуватися про решту. Щойно хтось підходив занадто близько, Каз бив його. Якщо хтось наважувався торкнутися його рукою, Каз ламав йому зап’ястя, або й обидва, чи щелепу. Його назвали Нечисторукий. Скажений пес Пера Гаскеля. Усередині Каза палала лють, і він навчився зневажати тих, хто жаліється, тих, хто благає, тих, хто присягається, що страждає. «Дозвольте мені показати вам, що таке справжній біль», – пропонував він, а потім малював картину своїми кулаками.
Наступного разу, коли біля рингу Імоґен поклала пальці йому на рукав, Каз дивився дівчинці в очі, поки її усмішка зі стуленими вустами не розтанула. Вона забрала руку й відвела погляд. Каз повернувся до підрахунку грошей.
Тепер Бреккер постукав палицею по підлозі моргу.
– Покладемо цьому край, – запропонував він Ніні, чуючи, як голос занадто гучно відлунює від холодного каменю. Йому хотілось якомога скоріше забратися звідси.
Вони почали з протилежних боків звірятися із записами на шухлядах, щоб знайти тіло на підходящій стадії розпаду. Від самих лише думок у Казових грудях усе стискалося ще дужче. Здавалося, що всередині наростає крик. Але цей план вигадав його мозок, знаючи, що він приведе Каза сюди.
– Ось, – озвалася Ніна.
Каз підійшов до неї. Вони стояли перед шухлядою, і жоден із них не поворухнувся, щоб висунути її. Бреккер знав, що вони обоє бачили чимало мертвих тіл. Неможливо було жити на вулицях Бочки чи служити солдатом Другої армії, не стикаючись зі смертю. Але це тіло було іншим. Воно розкладалося.
Урешті‑решт Каз підчепив ручку воронячою головою на ціпку й потягнув. Шухляда була важча, ніж він гадав, але гладенько ковзнула і висунулася. Хлопець позадкував.
– Ми впевнені, що це слушна ідея? – перепитала Ніна.
– Я готовий почути кращу, – огризнувся Каз.
Ніна повільно видихнула і стягнула з тіла простирадло. Каз подумав про змію, яка скинула шкіру.
Чоловік був середнього віку, його губи вже почорніли від розпаду.
Маленьким хлопчиком Каз затамовував дух, коли минав цвинтар, переконаний, що, як роззявить рота, щось жахливе заповзе всередину. Кімната нахилилася. Бреккер спробував дихати не так глибоко, змушуючи себе повернутися до реальності. Він розчепірив пальці в рукавичках, відчуваючи, як напинається шкіра, і затис у долоні свій важкий ціпок.
– Цікаво, як він помер? – пробурмотіла Ніна, помітивши сірі зморшки на обличчі мерця.
– Самотнім, – відповів Каз, розглядаючи пучки чоловікових пальців. Їх щось пожувало. Щури дісталися до нього, перш ніж люди знайшли тіло. Або якась із його свійських тварин. Каз витяг із кишені запечатаний скляний контейнер, який поцупив із Жениного набору. – Бери, що тобі треба.

Каз розглядав свою команду, стоячи на годинниковій вежі над Кольмовим номером люкс. Місто поки що вкривала темрява, але незабаром зазорить світанок і кожен із них піде своєю дорогою: Вілан і Кольм – до порожньої пекарні, де вони чекатимуть на початок аукціону; Ніна зі своїм завданням – до Бочки; Інеж – до Церкви Бартеру, щоб зайняти свій пост на даху.
Каз спуститься на площу навпроти Біржі з Матаясом і Кувеєм, де їх зустріне і відведе до церкви озброєна група офіцерів міської варти. Бреккера цікавило, що відчуває Ван Ек, знаючи, що його власні офіцери захищатимуть виродка з Бочки.
Каз більше, ніж останніми днями, почувався собою. Засідка у Ван Ековім маєтку збентежила його. Він не був готовий, що Пекка Роллінз знову з’явиться в грі на таких умовах. Він не був готовий, що аж так засмутиться, що спогади про Джорді повернуться з такою силою.
«Ти зрадив мене. – Братів голос лунав у голові гучніше, ніж зазвичай. – Ти дозволив їм знову обдурити себе».
Каз назвав Джаспера іменем свого брата. Потрапив на слизьке. Утім, можливо, він хотів покарати їх обох. Тепер Каз був старший за Джорді, коли той помер від Чуми королівської придворної дами. Тепер він міг озирнутися назад і зауважити братову пиху, його жагу до швидкого успіху. «Це ти зрадив мене, Джорді. Ти був старшим. Тобі б бути розумнішим».
Бреккер подумав про запитання Інеж: «Невже не було нікого, хто міг вас захистити?» Пригадав, як Джорді сидів поруч із ним на мосту, усміхнений і живий; нижче у воді віддзеркалювалися їхні ступні, а руки, убрані в рукавички без пальців, колисали теплі чашки з гарячим шоколадом. «Нам слід було піклуватися один про одного».
Вони були двома хлопчиками з ферми, які втратили батька й загубилися в місті. Саме так Пекка Роллінз їх упіймав. Річ була не лише в привабливості грошей. Він дав їм новий дім. Фальшиву дружину, яка готувала їм гюцпот, фальшиву доньку, щоби Каз мав із ким гратися. Пекка Роллінз привабив їх теплим вогнищем і обіцянкою того життя, яке вони втратили.
Кінець кінцем, саме це тебе знищує: прагнення чогось, чого ти ніколи не зможеш мати.
Каз оглянув обличчя людей, з якими бився пліч‑о‑пліч, разом із якими стікав кров’ю. Він брехав їм, а вони йому. Він кинув їх до пекла і знову витягнув звідти.
Бреккер поклав руку на ціпок, повернувшись спиною до міста.
– Від цього дня кожен із нас чекає чогось іншого. Свободи, спокути...
– Прохолодної хрусткої готівки? – підказав Джаспер.
– Цілої купи готівки. Чимало людей прагнуть заступити нам шлях. Ван Ек. Торговельна Рада. Пекка Роллінз і його головорізи, кілька різних країн і більшість населення цього забутого Святими міста.
– Це мало б нас підбадьорити? – поцікавилася Ніна.
– Вони не знають, хто ми такі. По‑справжньому не знають. Вони не знають, що ми зробили, із чим упоралися разом. – Каз гупнув ціпком по землі. – Тож покажімо їм, що вони встрягли не до тієї клятої бійки.

31. Вілан

о я тут роблю?»
Вілан нахилився над умивальником і побризкав на обличчя холодною водою. Усього за кілька годин розпочнеться аукціон. Вони покинуть готельний номер ще до світанку. Це було вкрай потрібно: якщо після аукціону хтось шукатиме Йоганнуса Рітвельда, виявиться, що він давно поїхав.
Хлопчик кинув останній погляд на вкрите позолотою дзеркало у ванній кімнаті. Обличчя, яке витріщалося у відповідь, знову було знайомим, але ким він був насправді? Злочинцем? Утікачем? Дитиною, яка непогано – можливо, більше ніж непогано – розумілася на демонструванні?
«Я син Марії Гендрікс».
Він подумав про свою матір, самотню, покинуту напризволяще зі своєю неповноцінною дитиною. Невже вона була недостатньо молодою, щоб народити порядного спадкоємця? Чи знав батько вже тоді, що колись захоче звільнитися від будь‑якої згадки про Віланове існування?
«Що я тут роблю?»
Утім, він знав відповідь. Лише він на власні очі може побачити, що батька покарано за його вчинки. Лише він на власні очі може побачити, як звільнять його матір.
Вілан вивчив своє відображення в дзеркалі. Батькові очі. Материні кучері. Те, що він зміг якийсь час побути кимось іншим, забути, що він Ван Ек, здавалося чудовим. Але Вілан більше не хотів ховатися. Відколи Пріорові пальці стиснулися на його шиї, він весь час тікав. А можливо, усе почалося задовго до того, у пообідні години, коли він сидів у коморі або скручувався на підвіконні під завісою, сподіваючись, що всі забудуть про нього, що нянька просто піде додому, а репетитор більше ніколи не прийде.
Його батько хотів, щоб Вілан зник. Він хотів, щоб син зник так само, як він змусив зникнути Віланову матір, і досить довго хлопчикові теж цього хотілося. Але все почало змінюватися, коли він прийшов до Бочки, коли отримав першу роботу, коли зустрів Джаспера, Каза та Інеж, коли збагнув, що вартує чогось.
Бажання Яна Ван Ека не збудуться. Вілан нікуди не піде.
«Я тут заради неї», – пояснив він дзеркалу.
На рум’яного хлопчика в склі це, схоже, не справило враження.

Щойно сонце з’явилося над обрієм, Пім вивів Кольма та Вілана крізь затильні двері готелю і, повернувши кілька разів та збиваючи їх із пантелику, привів супутників до площі навпроти Біржі. Зазвичай пекарня на Борстраат була відчинена о цій порі, готуючись обслужити крамарів і продавців, що поспішали до Біржі. Проте аукціон сплутав усі звичні справи, і пекар зачинив свою крамничку, напевно, сподіваючись зайняти місце, щоб на власні очі побачити, як усе відбуватиметься.
Вони стояли біля дверей безлюдної площі до болю довго, поки Пім незграбно порпався в замку. Вілан збагнув, що вже звик до Казової спритності в зломах із проникненнями. Двері відчинилися із надміру гучним дзеньканням, і вони ввійшли всередину.
– Жодних плакальників, – кинув на прощання Пім і зник у дверях, перш ніж Віланові вдалося відповісти.
Вітрини пекарні були порожніми, але аромат хліба й цукру висів у повітрі. Вілан і Кольм умостилися на підлозі, обіпершись спинами на полиці й намагаючись улаштуватися зручніше. Каз залишив їм суворі інструкції, і Вілан не мав жодного бажання нехтувати ними. Йоганнуса Рітвельда більше ніколи не мають побачити в місті, і хлопчик знав, як саме вчинить із ним батько, якщо довідається, що його син тиняється вулицями Кеттердама.
Кілька годин вони сиділи мовчки. Кольм куняв. Вілан наспівував собі під ніс мелодію, яка вже якийсь час крутилася в голові. Для неї знадобиться партія ударних, щось таке із «тра‑та‑та‑та», схожим на вогнепальну чергу.
Хлопчик обережно визирнув у вікно й побачив, як кілька людей прямують до Церкви Бартеру, над площею кружляли шпаки, а он там, усього за кілька сотень метрів звідси, виднівся вхід до Біржі. Віланові не потрібно було вміти читати, щоб упізнати вигравіювані на арці слова. Він чув, як батько повторював їх незліченну кількість разів. «Еньєнт, Форгент, Алмгент». «Старанність, Чесність, Процвітання». Два з трьох Янові Ван Еку вдавалися непогано.
Вілан не помічав, що Кольм прокинувся, поки той не озвався:
– Що змусило тебе того дня в гробниці збрехати заради мого сина?
Хлопчик знову опустився на підлогу. Він обережно добирав слова.
– Гадаю, мені відомо, що таке припуститися помилки.
Кольм зітхнув.
– Джаспер припустився чималої кількості помилок. Він жорстокий, і безрозсудний, і схильний жартувати, коли це необгрунтовано, але... – Вілан чекав. – Я намагаюся сказати, що він – справжня халепа, за ним золоті верби ростуть. Але він того вартий.
– Я...
– І в тому, що він такий, яким є, винен я. Я намагався захистити його, але, напевно, обтяжив чимось гіршим за всі небезпеки, які, як я побачив, криються тут. – Навіть у слабкому вранішньому світлі, яке лилося у вікна пекарні, Вілан бачив, яким стомленим здається Кольм. – Я припустився значних помилок.
Вілан накреслив пальцем на підлозі лінію.
– Ви дали йому те, від чого слід тікати. Байдуже, що він накоїв і що пішло не так. Думаю, це значніше за всі значні помилки.
– Тепер розумієш? Саме тому ти йому подобаєшся. Знаю‑знаю, це не моя справа, і я гадки не маю, чи він – гарний вибір для тебе. Напевно, від нього буде самий лише головний біль. Але, гадаю, ти – гарний вибір для нього.
Віланове обличчя запалало. Він знав, як сильно Кольм любить Джаспера, бачив це в кожному його жесті. І те, що він вважав Вілана гідним свого сина, дорого вартувало.
Від дверей, до яких доставляли товари, долинув якийсь звук, і вони обидва замовкли.
Вілан підвівся, серце гупало.
– Пам’ятайте, – прошепотів він Кольмові, – потрібно залишатися в укритті.
Він пройшов повз печі до затильного боку пекарні. Тут сильніше пахло хлібом, темрява була щільнішою, але в кімнаті було порожньо. Хибна тривога.
– Це не...
Двері для доставки розчахнулися. Якісь руки схопили Вілана ззаду. Його потягнули за волосся назад, а рот змусили розтулитися, запхавши туди якусь ганчірку. На голову хлопчикові натягнули мішок.
– Привіт, маленький крамаре, – сказав низький голос, якого він не впізнав. – Готовий возз’єднатися з таточком?
Йому заломили руки і витягли з пекарні крізь двері для доставки. Вілан затинався, ледве спроможний утриматися на ногах і не маючи жодної можливості щось побачити чи зрозуміти, у якому напрямку його ведуть.
Хлопчик упав, боляче вдарившись колінами об бруківку, і його знову смикнули вгору.
– Не змушуй мене нести тебе, маленький крамаре. Мені за це не заплатили.
– Сюди, – підказав ще хтось, голос був жіночим. – Пекка чекає на південному боці собору.
– Стривайте, – гукнув новий голос. – Хто це там у вас?
Його тон був офіційний. «Міська варта», – подумав Вілан.
– Дехто, з ким Радник Ван Ек радо зустрінеться.
– Він із команди Каза Бреккера?
– Просто біжи, як добрий піхотинець, і повідом Радникові, що Десятицентові Леви мають подарунок, який чекає на нього в збройній капличці.
Вілан чув, як віддалік галасує натовп. Може, вони були неподалік від церкви? За мить його різко потягли вперед, і звуки змінилися. Вони опинилися всередині. Повітря тут було прохолоднішим, а світло тьмянішим. Його протягли черговими сходами, – гомілки боляче билися об їхні краї, – а потім штовхнули на стілець, зав’язавши руки за спиною.
Хлопчик почув, як сходами наближаються кроки, потім відчинилися двері.
– Ми схопили його, – повідомив той самий низький голос.
– Де? – Віланове серце неритмічно застрибало. «Скажи це вголос, Вілане. Удвічі молодша за тебе дитина може прочитати це без жодних зусиль». Він гадав, що готовий до цього.
– Бреккер заховав його в пекарні за кілька кварталів звідси.
– Як ви його знайшли?
– Пекка наказав нам обшукати територію. Дізнався, що Бреккер може спробувати утнути якийсь трюк на аукціоні.
– Безперечно, він збирався принизити мене, – запевнив Ян Ван Ек.
Із Віланової голови стягнули мішок, і він подивився батькові в обличчя.
Ван Ек похитав головою.
– Щоразу, коли я думаю, що ти не можеш іще більше розчарувати мене, ти доводиш, що я помилявся.
Вони були в невеличкій капличці, увінчаній куполом. На стінах – картини олійними фарбами, що зображували батальні сцени, і стоси озброєння. Мабуть, гроші на каплицю пожертвувала родина зброяра.
За кілька останніх днів Вілан вивчив схему Церкви Бартеру, креслячи разом з Інеж мапи ніш на даху та альковів і малюючи ескізи нефів у довгих пальцях Ґхезенової руки. Він точно знав, де був, – в одній із каплиць на кінчику Ґхезенового мізинця. Підлога була вкрита килимом, єдині двері вели на сходи, а самотнє вікно відчинялося на дах. Навіть якби йому не заткали рот, хлопчик сумнівався, що його крики та прохання про допомогу почує хтось, окрім картин.
Позаду Ван Ека стояло двійко людей: дівчина в смугастих штанах із наполовину поголеною й наполовину вкритою світлим волоссям головою і гладкий хлопець у картатому вбранні та підтяжках. Обоє мали на руках багряні пов’язки, які повідомляли, що їх уповноважила міська варта. В обох були однакові татуювання Десятицентових Левів.
Хлопець вишкірився.
– Ви хочете, щоб я пішов за Пеккою Роллінзом? – поцікавився він у Ван Ека.
– Не треба. Я хочу, щоб він не зводив очей із приготувань до аукціону. А з цим я радо впораюся сам. – Ван Ек нахилився нижче. – Послухай, хлопче. Мару помітили з членами Тріумвірату Гриші. Я знаю, що Бреккер працює з равканцями. Попри всі твої вади, у твоїх жилах досі тече моя кров. Розкажи мені, що він запланував, і я попіклуюся про тебе. Ти отримаєш гроші на своє утримання. Зможеш зажити десь із комфортом. Я збираюся витягти твій кляп. Якщо ти закричиш, я дозволю Печчиним друзям утнути з тобою все, що їм заманеться, зрозумів?
Вілан кивнув. Батько витяг із його рота ганчірку.
Хлопчик провів язиком по губах і плюнув батькові в обличчя.
Ван Ек витяг із кишені білосніжний носовичок із монограмою. Він був вишитий червоним лавровим листям.
– Доречна відповідь від хлопця, який ледве може зв’язати два слова. – Чоловік витер з обличчя слину. – Спробуємо ще раз. Скажи мені, що запланували Бреккер із равканцями, і, можливо, я подарую тобі життя.
– Таке, яке подарував моїй матері?
Його батько майже непомітно відсахнувся, наче маріонетка, яку смикнули за нитку, а потім дозволили знову нерухомо заклякнути.
Ван Ек склав удвоє брудний носовичок і запхав його на місце. Він кивнув дівчині і хлопцю.
– Робіть усе, що маєте. Аукціон розпочнеться менше ніж за годину, і я хочу дістати відповіді до його початку.
– Потримай його, – наказав дівчині гладкий хлопець. Вона звела Вілана на ноги, а хлопець витяг із кишені два латунних кастети. – Після цього він уже не буде таким гарненьким.
– Кого це турбує? – заспокоїв його Ван Ек, знизавши плечима. – Лише переконайтеся, що він не знепритомніє. Мені потрібна інформація.
Хлопець скептично зміряв Вілана поглядом.
– Ти впевнений, що хочеш зробити це таким чином, маленький крамаре?
Вілан зібрав усі крихти показної хоробрості, якої навчився від Ніни, усю волю, якої навчився від Матаяса, зосередженість, якої навчився від Каза, сміливість, якої навчився від Інеж, і дику шалену надію, якої навчився від Джаспера, віру в те, що, хай би якими були шанси, йому якось удасться перемогти.
– Я нічого не скажу, – попередив він.
Перший удар зламав йому два ребра. Від другого він закашляв кров’ю.
– Може, нам варто переламати тобі пальці, щоб ти не міг грати на своїй диявольській флейті, – запропонував Ван Ек.
«Я тут заради неї, – нагадав собі Вілан. – Я тут заради неї».
Кінець кінцем він не був Ніною, чи Матаясом, чи Казом, чи Інеж, чи Джаспером. Він був просто Віланом Ван Еком. І він розповів їм усе.

32. Інеж

отрапити до Церкви Бартеру цього ранку було не надто просто. Адже будівля розташовувалася неподалік від Біржі й Борсканалу, її дах не межував із жодним іншим, а коли Інеж прибула, навколо входів уже скупчилися вартові. Проте вона була Мара, народжена для того, щоб знаходити приховані місцини, кути і тріщини, куди ніхто б не здогадався зазирнути.
На час аукціону до Церкви Бартеру заборонили заносити зброю, тому Джасперова гвинтівка була прив’язана до спини Інеж. Дівчина непомітно перечекала, поки не побачила групу піхотинців міської варти, які підкотили до величезних подвійних дверей церкви візок із купою мотлоху. Мара припустила, що вони зводили якісь барикади довкола сцени чи нефів у пальцях. Вона почекала, поки візок зупинився, потім запхала свій каптур усередину туніки, щоб він не волочився по землі, й ковзнула під візок. Інеж втиснула своє тіло над віссю за кілька сантиметрів від бруківки й дозволила вартовим завезти її прямісінько до центрального проходу. Перш ніж візок доїхав до вівтаря, дівчина впала на підлогу й покотилася між лавицями, ледве уникнувши зустрічі з його колесами.
Інеж проповзла вшир усю церкву, відчуваючи животом холодну кам’яну підлогу, потім причаїлася в кінці проходу й кинулася за колони західної аркади. Вона рухалася від колони до колони, а тоді ковзнула до нефу, який мав привести її до капличок у великому пальці Гхезенової руки. Інеж знову опустилася на підлогу й поповзла, користуючись лавами в нефі як прикриттям. Вона не знала, де можуть чатувати патрулі, й не мала жодного бажання, щоб її спіймали, коли вона просто прогулюватиметься церквою.
Інеж дісталася до першої каплички, а потім видряпалася сходами до апельсинової каплички нагорі. Її вівтар був відлитий із золота, але своїми обрисами скидався на ящики з апельсинами та іншими екзотичними фруктами. Вони обрамляли написану олією картину Де Капелля, на якій крамарська родина, убрана в чорне, гойдалася на Гхезеновій руці, зависнувши над лимонним гаєм.
Мара оцінила висоту вівтаря й поспіхом кинулася до купола каплички, чіпляючись за нього так, що висіла майже догори дриґом. Діставшись до його центру, Інеж притиснулася спиною до невеличкої маківки, яка вінчала велику баню мов капелюх. Попри те що дівчина сумнівалася, що її можуть тут почути, вона дочекалася, поки в соборі завищали пили й загупали молотки, а тоді піднесла ногу до одного з вітражних вікон, через яке до каплички лилося світло, і вдарила. Із другої спроби скло розбилося й розсипалося друзками назовні. Інеж загорнула долоню рукавом, щоб почистити свій шлях від надлишку скалок, і вилізла на верхівку бані. Вона прив’язала до вікна линву і спустилася боком купола на дах нефу, де залишила Джасперову гвинтівку. Дівчина не хотіла втратити через неї рівновагу.
Мара була на вершечку Гхезенового великого пальця. Ранковий туман почав розсіюватися, і вже відчувалося, що день буде спекотним. Інеж повернулася вздовж великого пальця до крутих загострених вістер головного собору і знову полізла вгору.
Це була найвища частина церкви, але рельєф був знайомий, і це допомагало легше просуватися. Серед усіх дахів Кеттердама дах собору був улюбленим місцем Інеж. У неї не було особливих причин добре вивчити його. Коли робота вимагала, було чимало інших місць, звідки можна спостерігати за Біржею чи Борсканалом, але Мара завжди обирала Церкву Бартеру. Її шпилі можна було побачити майже з будь‑якої точки Кеттердама, мідь на її даху давним‑давно позеленіла й була помережена виступами металевих завитків, які досконало пасували для того, щоб ухопитися за них рукою, й забезпечували безліч можливостей для укриття. Цей дах нагадував дивакувату сіро‑зелену країну фей, яку в цьому місті більше ніхто не бачив.
Линвохід у голові Інеж уявив, як бігає линвою між найвищими шпилями церкви. «Хто наважиться кинути виклик самій смерті? Я!» У Керчі, мабуть, вважали б акробатичні виступи на вершині їхнього собору богохульством. Хоча, якби вона заплатила за дозвіл, усе, звісно ж, було б інакше.
Інеж поклала вибухівку, що її Каз називав їхньою «страховкою», на те місце, про яке вони з Віланом домовилися, креслячи мапу собору. Лише в Казовій голові безлад міг вважатися безпечним. Бомби мали зчинити багато галасу, але нічого не зруйнувати. До того ж, якщо щось піде не так і знадобиться когось відтягнути, вони лежатимуть тут напоготові.
Упоравшись, Інеж улаштувалася в одній із металевих западин, звідки розгортався краєвид на апсиду і просторий неф церкви. Тут нічого не заважатиме їй спостерігати за розвитком подій, окрім хіба що кількох широких поперечин і металевої сітки між ними. Бували часи, коли Інеж приходила сюди, аби тільки послухати орган і голоси, спів яких здіймався вгору. Високо над містом, де акорди органних труб відлунювали між камінням, Мара почувалася ближчою до Святих.
Акустика була достатньо доброю, щоб Інеж могла почути кожне слово проповіді, якби захотіла, проте вона вирішила проігнорувати цю частину служби. Ґхезен не був її богом, і дівчина не мала ніякого бажання слухати лекції з приводу того, як вона може йому найкраще послужити. Також їй не подобався Гхезенів вівтар – незграбна пласка кам’яна брила, довкола якої була збудована церква. Дехто називав її Першою Кузнею, інші – Ступкою, але сьогодні вона гратиме роль аукціонної трибуни. Від цієї думки в животі Інеж щось перевернулося. Вона вважалася контрактницею, яка прибула до Керчу зі своєї власної волі. Так стверджували документи. Вони не розповідали історії про її викрадення, її жах у трюмі корабля работорговців, приниження, якого вона зазнала в пазурах Цьоці Гелін, чи страждання у «Звіринці». Керч звели на торгівлі, але яка частина цієї торгівлі була людяною? Священик Гхезена міг стояти біля вівтаря і протестувати проти рабства, але скільки відсотків цього міста збудували за рахунок податків від будинків задоволень? Скільки членів його парафії наймали хлопців і дівчат, які майже не розмовляли керчинською, зате шкрябали брудні підлоги і складали білизну за копійки, працюючи, щоб сплатити свої борги, які, схоже, ніколи не зменшувалися?
Якщо Інеж отримає свої гроші, якщо вона матиме свій корабель, вона зможе вкласти свою частку роботи, щоб змінити все це. Якщо вона переживе цей день. Вона уявила їх усіх: Каза, Ніну, Матаяса, Джаспера, Вілана, Кувея, який так мало розповідав про своє життя, – рядочком на линві, їхня рівновага була точно виваженою, їхні життя – пов’язаними докупи надією та вірою одне в одного. Унизу церквою шастатиме Пекка, і Мара підозрювала, що Дуняша теж буде поблизу. Інеж називала дівчину кольору бурштину та слонової кістки своєю тінню, але, можливо, та була ще і знаком, нагадуванням, що Мара створена не для такого життя. Утім, складно було не відчувати, що це місто стало її домівкою, а Дуняша була тут незваним гостем.
Тепер Інеж дивилася, як вартові востаннє обшукують перший поверх церкви, зазираючи в усі кутки й каплиці. Вона знала, що вони можуть відправити кількох хоробрих офіцерів обшукати дах, але тут було безліч місць, у яких можна сховатися, а якщо доведеться, вона може просто ковзнути назад на купол каплички й перечекати там.
Вартові вишикувалися на своїх місцях, і Мара чула, як капітан віддає накази, де саме на сцені мають сидіти члени Торговельної Ради. Вона помітила університетського медика, якого привели для засвідчення Кувейового здоров’я, і побачила, як один із вартових привіз до місця, де стоятиме аукціонер, подіум. Зауваживши кількох Десятицентових Левів, які прогулювалися проходами разом із вартовими, дівчина відчула укол роздратування. Вони випинали груди, насолоджувалися своїми новими повноваженнями, хизувалися перед іншими багряними пов’язками міської варти й реготали. Справжня міська варта не здавалася вдоволеною, а ще Інеж помітила, що кілька членів Торговельної Ради насторожено спостерігають за їхньою поведінкою. Можливо, вони замислилися, чи дійсно отримали більше, ніж сподівалися, дозволивши купці бандитів із Бочки представляти їхні інтереси? Цей танець із Пеккою Роллінзом розпочав Ван Ек, але Інеж сумнівалася, що король Бочки довго дозволятиме йому верховодити.
Мара перевірила обрій аж до гавані й чорних веж‑обелісків. Ніна мала рацію щодо Ради Потоків. Схоже, вони віддали перевагу тому, щоб усамітнено залишитися у своїх сторожових баштах. Хоча – оскільки ніхто не знав їх особисто – Інеж підозрювала, що вони можуть просто зараз сидіти в церкві. Вона подивилася в бік Бочки, сподіваючись, що Ніна в безпеці і її не викрили, що завдяки численній присутності міської варти в церкві пересуватися вулицями буде легше.
Опівдні лави почали заповнюватися зацікавленими роззявами – торговцями в грубо сплетеному одязі, матросами і професійними боксерами щойно з Клепок, вирядженими у свої найкращі, пишні, за мірками Бочки, шати, зграйками вбраних у чорне крамарів, декого з них супроводжували дружини з нахиленими над білими мереживними комірцями обличчями й увінчаними косами головами.
Наступними прийшли фієрданські дипломати. Вони були вбрані в срібне та біле й оточені дрюскелле в чорних формах; усі мали блискуче волосся й золотаву шкіру. Їхні розміри вже лякали. Інеж припустила, що Матаяс мусив знати когось із цих чоловіків і хлопців. Він служив разом із ними. Що він відчув би тепер, знову побачивши їх після того, як його заплямували ганьбою як зрадника?
Слідом з’явилася делегація Новозем’я із порожніми ременями для револьверів на стегнах – їх мусили роззброїтися біля входу. Вони були такими ж високими, як дрюскелле, але зі стрункішими статурами; дехто мав таку ж бронзову шкіру, як у неї, а хтось – таку темно‑коричневу, як у Джаспера; у декого були пострижені голови, а інші заплели волосся в товсті коси й закручені вузли. Там, між двома останніми рядами новоземців, Інеж побачила закляклого Джаспера. Цього разу він не був найвищим у натовпі, а з комірцем накрохмаленого бавовняного плащу‑пиловика, у який він заховав нижню щелепу, і капелюхом, низько натягнутим на вуха, його майже неможливо було впізнати. Принаймні Інеж сподівалася на це.
Коли прибули равканці, дзижчання в приміщенні перетворилося на ревіння. Що міг учинити натовп людей, які жили з торгівлі, крамарів і бешкетників, із цією величною міжнародною демонстрацією?
Равканську делегацію очолював чоловік у сюртуку кольору морської хвилі, оточений зграєю равканських солдатів у блакитному військовому вбранні. Це мусив бути легендарний Штурмгонд. Він випромінював упевненість, пливучи поруч із Зоєю Назяленскі з одного боку й Женею Сафіною з іншого, його хода була легкою й розслабленою, наче він прогулювався палубою одного зі своїх кораблів. Можливо, їй слід буде зустрітися з равканцями, якщо випаде нагода. Чого вона зможе навчитися за місяць в екіпажі Штурмгонда?
Фієрданці підвелися, і, коли дрюскелле зустрілися з равканськими солдатами, Мара подумала, що зараз може спалахнути бійка, але до них уже поспішали двоє членів Торговельної Ради, за якими тупотіла група офіцерів міської варти.
– Керч – це нейтральна територія, – нагадав їм один із крамарів високим і знервованим голосом. – Ми зібралися тут, щоб вести бізнес, а не воювати.
– Будь‑кому, хто зневажить святість Церкви Бартеру, буде заборонено торгуватися, – наполягав інший, змахуючи чорними рукавами.
– Чому ваш миршавий король відправив на ці торги брудного пірата? – глумливо озвався фієрданський посол, і його слова луною розлетілися по собору.
– Корсара, – виправив його Штурмгонд. – Гадаю, він подумав, що моя гарна зовнішність додасть мені переваг. А там, звідки ви, це мало кого хвилює, я вгадав?
– Самовдоволений сміховинний павич. Від тебе смердить божевіллям гришників.
Штурмгонд понюхав повітря.
– Я вражений, що ви помічаєте ще щось крім смороду криги та інцесту.
Посол почервонів, як буряк, і один із його партнерів поспіхом відтягнув чоловіка геть.
Інеж закотила очі до неба. Ці двоє поводилися гірше, ніж парочка босів із Бочки, що зустрілися десь у Клепках.
Наїжачившись і буркочучи, фієрданці та равканці зайняли свої місця з протилежних боків від проходу, і каельська делегація ввійшла до церкви без зайвої помпи. Але за кілька секунд хтось крикнув: «Шуанці!» – і всі знову скочили на ноги.
Коли шуанці в оливкових формах, гаптованих золотом, впливли досередини в потоці червоних хоругв, прикрашених конями та ключами, усі погляди прикипіли до велетенських дверей собору. Шуанці промаршували проходом із кам’яними обличчями, а потім зупинилися, поки їхній посол розлючено сварився, переконуючи, що його делегація має сидіти в передніх рядах і що фієрданцям та равканцям віддали перевагу, посадивши їх ближче до сцени. Чи були серед них Кхерґууди? Інеж підвела погляд до блідого весняного неба. Дівчині не подобалася думка, що крилатий солдат може зісмикнути її із сідальця.
Нарешті Ван Ек рвучко поспішив до сцени з того місця, де ховався, і роздратовано кинув: «Якщо ви хотіли сидіти попереду, слід було відмовитися від театральної величної появи і прийти сюди вчасно».
Шуанці й керчинці ще трохи потинялися туди‑сюди, поки делегація Шу Хану нарешті не всілася. Решта натовпу аж потріскувала від пересудів і допитливих поглядів. Люди здебільшого не знали, скільки вартував Кувей, і лише чули плітки про наркотик, відомий як юрда парем, тож їм залишалося тільки дивуватися, чому шуанський хлопчина залучив до гри таких поважних покупців. Кілька крамарів, які сіли на передніх лавах із наміром запропонувати свою ціну, здвигнули плечима і спантеличено похитали головами. Було зрозуміло, що ця гра не для пересічних гравців.
Церковні дзвони стали вибивати третю годину одразу після годинника на вежі «Ґельдреннера». Запала тиша. Торговельна Рада зібралася на сцені. І тоді Інеж побачила, як повернулася кожна голова в залі. Величезні подвійні двері відчинилися, й досередини зайшов Кувей Юл‑Бо в супроводі Каза, Матаяса й озброєного ескорту міської варти. Матаяс був убраний у простий одяг торговця, але йому все одно вдавалося нагадувати своїм виглядом солдата на параді. Каз зі своїм синцем під оком і розбитою губою мав іще менш поважний вигляд, ніж завжди, попри строгий крій свого чорного костюма.
Негайно здійнявся крик. Важко було сказати, хто галасував найбільше. Найрозшукуваніші злочинці в місті розгулювали центральним проходом Церкви Бартеру. Щойно помітивши Каза, Десятицентові Леви, що вишикувалися вздовж собору, засвистіли. Тієї ж миті Матаяса впізнали його побратими‑дрюскелле і взялися вигукувати, як припустила Інеж, фієрданські прокльони.
Святість аукціону захищатиме Каза та Матаяса, проте лише до тієї миті, коли пролунає фінальний удар молотка. Хай там як, але жоден із них не здавався хоч трохи занепокоєним. Хлопці йшли, випроставши спини й дивлячись прямо перед собою, а Кувей був надійно затиснутий між ними.
Він сам просувався вперед не так вдало. Шуанці знову і знову викрикували те саме слово: «Шеяо, шеяо»,  – і, хай би що це означало, з кожним вигуком Кувей наче скручувався щільніше.
Міський аукціонер наблизився до підвищення й зайняв своє місце на подіумі біля вівтаря. Це був Джеллен Радмейкер, один з інвесторів, яких вони запросили на сміховинну Джасперову презентацію нафтових ф’ючерсів. Спостерігаючи за ним на Казове прохання, Інеж дізналася, що це надзвичайно чесний і набожний чоловік, який не мав родини, крім такої ж вірянки‑сестри, яка проводила свої дні, миючи підлоги громадських будівель на славу Ґхезену. Джеллен був блідий, мав пучкуваті оранжеві брови і згорблену поставу, через що нагадував велетенську креветку.
Інеж оглянула хвилясті шпилі собору й дахи нефів у пальцях, що стирчали з Ґхезенової долоні. Патруля на даху досі не було. Це майже ображало. Утім, можливо, Пекка Роллінз і Ян Ван Ек запланували для неї дещо інше.
Радмейкер тричі, розлючено замазуючись, ударив своїм молотком.
– Тут буде порядок, – проревів він. Лемент у залі стих до невдоволеного бурмотіння.
Кувей, Каз і Матаяс зійшли на сцену й зайняли свої місця на подіумі; хлопці частково загородили від чужих поглядів шуанця, який досі тремтів.
Радмейкер дочекався цілковитої тиші й лише тоді почав зачитувати вголос правила аукціону, а також умови запропонованого Кувеєм контракту. Що він відчував, бувши так близько до призу, якого так довго прагнув? Вираз його обличчя був самовдоволеним і нетерплячим. «Він уже вираховує наступний крок», – здогадалася Інеж. Допоки равканці не висунуть переможну пропозицію, – та й як би вони змогли, адже війна неабияк спорожнила їхню скарбницю, – Ван Ек вважатиме, що отримає бажане: розкриття на цілий світ секрету юрди парем. Ціна на юрду підскочить до неймовірних висот, і зі своїм таємним особистим майном та інвестиціями до Асоціації юрди, якою керує Йоганнус Рітвельд, він стане таким заможним, що і мріяти про це не міг.
Радмейкер помахав університетському медикові, чоловікові з блискучою лисою головою. Той виміряв пульс Кувея та його зріст, послухав легені, перевірив язик і зуби. Це була химерна вистава, тривожно схожа на спогади Інеж про те, як Цьоця Гелін обмацувала й щупала її на палубі корабля работорговців.
Медик упорався й закрив свою сумку.
– Будь ласка, зробіть свою заяву, – попросив Радмейкер.
– Хлопець цілком здоровий.
Аукціоніст повернувся до Кувея.
– Чи погоджуєтеся ви з власної волі залишатися вірним правилам аукціону та його результатам?
Якщо Кувей відповів щось, Інеж цього не почула.
– Голосніше, хлопче.
Кувей спробував ще раз:
– Я погоджуюся.
– Тоді візьмемося до справи. – Медик зійшов зі сцени, і Радмейкер знову опустив свій молоток.
– Кувей Юл‑Бо з власної волі погодився на це провадження й цією згодою пропонує свої послуги за чесну ціну, як було скеровано Ґхезеновою рукою. Усі пропозиції приймаються в крюґе. Претенденти проінструктовані, що мають зберігати мовчання, коли не оголошують свою ціну. Будь‑яке втручання в перебіг аукціону та будь‑яка недобросовісна ставка будуть каратися з усією суворістю керчинського закону. Стартова ціна – мільйон крюґе. – Аукціоніст помовчав. – Іменем Ґхезена оголошую аукціон відкритим.
І тоді це сталося: усі залементували, вигукуючи числа, за якими Інеж ледве встигала, ціна поповзла вгору, і Радмейкер гупав молотком, приймаючи кожну ставку та відповідаючи на пропозиції уривчастими ударами.
– П’ять мільйонів крюґе, – вигукнув шуанський посол.
– П’ять мільйонів, – повторив Радмейкер. – Чи отримаю я шість?
– Шість, – протистояли фієрданці.
Радмейкерів гавкіт рикошетом відбивався від стін собору, наче револьверні постріли. Штурмгонд чекав, дозволяючи фієрданцям і шуанцям обмінюватися ставками; час від часу новоземська делегація підвищувала ціну на обачнішу суму, намагаючись уповільнити рушійну силу торгів. Каельці мовчки сиділи на своїх лавах, спостерігаючи за перебігом аукціону. Інеж замислилася, як багато їм відомо і чи вони не хочуть, чи просто не можуть поторгуватися.
Люди вже зводилися на ноги, не в змозі більше сидіти на своїх місцях. Днина була тепла, але здавалося, що заходи в соборі ще підігріли її. Інеж бачила, як люди обмахуються віялами, й навіть члени Торговельної Ради, що зібралися, наче сороки в жюрі, почали витирати чоло.
Коли ціна сягнула сорока мільйонів крюґе, Штурмгонд нарешті підвів руку.
– П’ятдесят мільйонів крюґе, – оголосив він. У Церкві Бартеру запала тиша.
Навіть Радмейкер замовк, і його кам’яні манери похитнулися, перш ніж йому вдалося повторити:
– П’ятдесят мільйонів крюґе від равканської делегації. – Члени Торговельної Ради зашепотілися, прикриваючись долонями, безперечно схвильовані комісійними, які ось‑ось отримають із ціни за Кувея.
– Чи чую я інші пропозиції? – перепитав Радмейкер.
Шуанці радилися. Фієрданці теж, хоча це більше нагадувало сварку, ніж переговори. Новоземці, вочевидь, чекали, що буде далі.
– Шістдесят мільйонів крюґе, – заявили шуанці.
Перебивають ставку на десять мільйонів. Як і передбачав Каз.
Наступними запропонували фієрданці – шістдесят мільйонів двісті тисяч. Видно було, як страждає їхня пиха через таке невелике підвищення, проте здавалося, що новоземці теж прагнуть пригальмувати торги. Вони поставили шістдесят мільйонів п’ятсот тисяч.
Темп аукціону змінився, ціна повільно повзла вгору, зависла під позначкою шістдесят два мільйони, але нарешті перетнула й цю віху; схоже, шуанці почали втрачати терпіння.
– Сімдесят мільйонів крюґе, – сказав шуанський посол.
– Вісімдесят мільйонів, – вигукнув Штурмгонд.
– Дев’яносто мільйонів. – Тепер шуанці вже не завдавали собі клопоту чекати на відповідь Радмейкера.
Навіть зі свого сідальця на даху Інеж бачила, яке бліде й панічно‑налякане в Кувея обличчя. Числа стали занадто великими й занадто швидко.
– Дев’яносто один мільйон, – запропонував корсар, запізно намагаючись пригальмувати.
Шуанський посол ступив крок уперед і, наче стомившись від гри, проревів:
– Сто десять мільйонів крюґе.
– Сто десять мільйонів крюґе від шуанської делегації, – закричав Радмейкер; ця сума остаточно позбавила його незворушності. – Чи чую я іншу пропозицію?
Церква Бартеру мовчала, наче всі присутні схилили голови в молитві.
Штурмгонд уривчасто засміявся і здвигнув плечима.
– Сто двадцять мільйонів крюґе.
Інеж до крові прикусила губу.
Бум. Масивні подвійні двері розчахнулися. До нефу увірвалася хвиля морської води, потекла до лавиць, а потім зникла хмаркою туману. Збуджені балачки натовпу перетворилися на налякані зойки.
П’ятнадцять постатей, загорнутих у сині плащі, зайшли всередину, їхній одяг здіймався, наче ним грався невидимий вітер, їхні обличчя ховалися в імлі.
Люди вимагали повернути їхню зброю; хтось чіплявся за сусідів і верещав. Інеж побачила, як нахилився якийсь крамар, шалено обмазуючи віялом свою зомлілу дружину.
Постаті попливли проходом, їхнє вбрання рухалося повільними брижами.
– Ми – Рада Потоків, – оголосила низьким і командним жіночим голосом постать у синьому плащі на чолі делегації. Імла цілком приховувала її обличчя, рухаючись під каптуром‑маскою, що постійно змінювала свої обриси. – Цей аукціон – шахрайство.
Із натовпу пролунало шоковане бурмотіння.
Інеж почула, як Радмейкер закликав до порядку, а потім, інстинктивно рухаючись, ухилилася ліворуч, бо почула приглушене «хуш‑ш‑ш». Крихітне кругле лезо пролетіло повз неї, розітнувши рукав її туніки і дзенькнувши по мідному даху.
– Це було попередження, – пояснила Дуняша. Вона вмостилася на завитку одного зі шпилів за десять метрів від Інеж; каптур кольору слонової кістки був опущений на обличчя, що біліло під полуденним сонцем, мов перший сніг. – Відправляючи тебе в обійми смерті, я дивитимуся тобі в очі.
Інеж потягнулася до ножів. Її тінь вимагала відповіді.

Частина шоста
Вчинок і відлуння

33. Матаяс

атаяс не ворушився, оцінюючи безлад, що здійнявся в Церкві Бартеру. Він гостро відчував позаду себе присутність членів Ради – зграя ворон у чорних костюмах клекотіла одне на одного, кожен був гучнішим за іншого; щоправда, це не стосувалося Ван Ека, який глибоко загруз у кріслі з виразом найщирішого задоволення на обличчі й роздивлявся свої пальці, простягнувши їх перед собою. Матаяс бачив, як чоловік на ім’я Пекка Роллінз обіперся на колону східної аркади. Фієрданець підозрював, що бос банди навмисне потрапив у Казове поле зору.
Радмейкер закликав до порядку, його голос здіймався над натовпом, а жмутики блідо‑оранжевого волосся тремтіли з кожним гупанням молотка. Важко було сказати, що більше розбурхало юрбу імовірність того, що аукціон було зрежисовано, чи поява Ради Потоків. Каз запевняв, що ніхто не знає, що за люди керують Потоками; а якщо Нечисторукий та Мара не змогли вивідати цю таємницю, отже, не міг ніхто. Вочевидь, востаннє Рада Потоків з’являлася на публіці двадцять п’ять років тому, протестуючи проти запропонованого знесення однієї з веж‑обелісків заради зведення на тому місці нової верфі. Коли голосування схилилося не на їхню користь, Радники наслали на Ратушу гігантську хвилю. Торговельна Рада скасувала своє рішення, і на старому місці звели нову будівлю Ратуші, з меншою кількістю вікон і міцнішим фундаментом. Матаяс замислився, чи звикне колись до таких історій про використання Гришами своєї сили.
«Це просто інший вид зброї. Її природа залежить від того, хто нею володіє», – мусив нагадувати він собі весь час. Думки про ненависть були такими старими, що перетворилися на інстинкти. Це не те, від чого можна зцілитися за ніч. Для цього змагання могло знадобитися ціле життя, як у Ніни з парем. Зараз вона вже мала б далеченько просунутися зі своїм завданням у Бочці. А може, її викрили й заарештували. Матаяс помолився Джелові: «Захисти її, поки я не можу цього зробити».
Його погляд метнувся до фієрданської делегації, що скупчилася на передніх лавах, та до присутніх там дрюскелле. Він знав імена багатьох хлопців, і вони, безсумнівно, теж знали його. Матаяс відчував гостре лезо їхньої огиди.
Один хлопець з очима, що нагадували льодовики, і білявим, майже білим волоссям, тремтів від люті й шалено витріщався на нього з першого ряду. Які рани роз’ятрили командири, щоб у його очах з’явився такий погляд? Матаяс спокійно витримав його, приймаючи на себе гнів дрюскелле. Він не міг ненавидіти цього хлопця. Колись він і сам був ним. Урешті‑решт юнак із крижаним волоссям відвів очі.
– Цей аукціон санкціоновано законом! – вигукнув шуанський посол. – Ви не маєте права зупиняти процес.
Плинороби звели руки. Чергова хвиля налетіла крізь відчинені двері, заревіла в проході, вигинаючись дугою над головами шуанців, і зависла в повітрі.
– Тиша! – наказала лідер Плиноробів. Вона почекала на подальші протести, і, оскільки ті не пролунали, хвиля поповзла назад і, не завдавши жодної шкоди, хлюпнулася на підлогу. Вода вигиналася в проході срібною змією. – Ми отримали повідомлення, що цей процес скомпрометовано.
Матаясів погляд уп’явся в Штурмгонда. Корсар умисне зобразив на обличчі помітне здивування, але навіть зі сцени фієрданець відчував його страх і занепокоєність.
Кувей тремтів, заплющивши очі та шепочучи щось собі під ніс шуанською. Матаяс не міг сказати, про що думає Бреккер. Це йому ніколи не вдавалося.
– Правила аукціону чіткі, – озвалася Плиноробка. – Ані контрактникові, ані його представникам не дозволяється впливати на результати аукціону. Вирішувати має ринок.
Члени Торговельної Ради вже попідскакували зі своїх місць, вимагаючи відповідей та збираючись на сцені навколо Радмейкера. Ван Ек вправно ламав комедію, вдаючи, що галасує разом з іншими, але пригальмував біля Каза, і Матаяс почув його бурмотіння: «Гадаю, саме я мав стати тим, хто викриє твою схему з равканцями, але схоже, ця честь випаде Потокам». Його рот вигнувся у вдоволеній посмішці. «Вілана довелося добряче відлупцювати, поки він зрадив тебе і твоїх друзів, – додав крамар, рухаючись до подіуму. – Я й не знав, що в цього хлопчини є хребет».
– Щоб видурити в чесних крамарів їхні гроші, було створено фальшивий фонд, – вела далі Плиноробка. – Ці кошти зосередили в руках одного з покупців.
– Звісно! – вигукнув Ван Ек, удавано дивуючись. – У равканців! Нам усім відомо, що вони не мають достатньо грошей, щоб робити на цьому аукціоні конкурентоспроможні ставки! – Матаяс чув, як піднесено чоловік насолоджується собою. – Нам відомо, скільки грошей равканський престол позичив у нас за два минулі роки. Їм ледве вдається сплачувати відсотки. Вони не мають ста двадцяти мільйонів крюґе, які можна запропонувати на публічному аукціоні. Із ними напевно попрацював Бреккер.
Тепер усі учасники торгів попідводилися зі своїх місць. Фієрданці лементом вимагали справедливості. Шуанці почали тупотіти ногами й гупати по спинках лавок. Посередині вихору стояли равканці, зусібіч оточені ворогами. Штурмгонд, Женя й Зоя опинилися в самому центрі з високо задертими підборіддями.
– Зроби щось, – прогарчав Казові Матаяс. – Це ось‑ось обернеться на щось потворне.
Казове обличчя залишалося так само незворушним, як завжди.
– Ти так вважаєш?
– Чорт забирай, Бреккере. Ти...
Рада Потоків здійняла руки, і церква здригнулася від чергового лункого «бум». У вікна горішнього балкону ринула вода. Натовп змовк, але тиша і близько не була цілковитою. У ній вирувало розлючене бурмотіння.
Радмейкер гримнув своїм молотком, намагаючись засвідчити хоч краплю своєї влади.
– Якщо у вас є докази проти равканців...
З‑поза маски, зробленої з імли, озвалася Плиноробка:
– Равканці не мають до цього жодного стосунку. Гроші передали шуанцям.
Ван Ек кліпнув і одразу змінив тактику:
– Отже, Бреккер уклав якусь угоду із шуанцями.
Тієї ж миті шуанці заперечливо заверещали, але голос Плиноробки заглушив їх:
– Фальшивий фонд було створено Йоганнусом Рітвельдом і Яном Ван Еком.
Крамареве обличчя зблідло.
– Ні, це не так.
– Рітве‑е‑е‑ельд – фе‑е‑е‑ерме‑е‑ер, – затинаючись, утрутився Карл Драйден. – Я особисто з ним зустрічався.
Плиноробка повернулася до нього:
– І вас, і Яна Ван Ека бачили у фойє готелю «Ґельдреннер» на зустрічі з Рітвельдом.
– Так, але вона стосувалася фонду, Асоціації юрди, найчеснішого комерційного підприємства.
– Радмейкере, – перервав його Ван Ек, – ви ж там були. Ви зустрічалися з Рітвельдом.
Радмейкерові ніздрі затремтіли.
– Мені нічого не відомо про пана Рітвельда.
– Але я вас бачив. Ми обидва бачили вас у «Ґельдреннері».
– Я відвідував там презентацію новоземських нафтових ф’ючерсів. Вона була надзвичайно химерною, то й що?
– Ні, – заперечив Ван Ек, хитаючи головою. – Якщо тут уплутаний Рітвельд, отже, за всім стоїть Бреккер. Він, мабуть, найняв Рітвельда, аби обдурити Раду.
– Кожен із нас вклав туди гроші за вашою порадою, – нагадав один із радників. – Ви хочете сказати, що всі вони зникли?
– Нам нічого про це невідомо! – не здавався шуанський посол.
– Це Бреккерових рук справа, – наполягав Ван Ек. Від його самовдоволених манер не залишилося і сліду, але самовладання залишилося неушкодженим. – Хлопець не зупиниться ні перед чим, аби принизити мене й найчесніших людей цього міста. Він викрав мою дружину, мого сина. – Крамар махнув рукою в бік Каза. – Хіба я вигадав, що ти стояв із Еліс на Худмедсбриджі в Західній Клепці?
– Звичайно ні. Я врятував її з ринкової площі, як ви і просили. – Каз брехав так гладенько, що навіть Матаясові це здавалося переконливим. – Еліс казала, що на неї надівали пов’язку, тож вона не бачила тих, хто її викрав.
– Нісенітниця! – зневажливо урвав його Ван Ек. – Еліс! – гукнув він угору, до західного балкону, де сиділа його дружина, склавши руки на високому вагітному животі. – Скажи їм!
Еліс похитала головою, очі в неї були широко витріщені та спантеличені. Вона прошепотіла щось своїй покоївці, і та крикнула вниз:
– Її викрадачі були в масках, а вона мала на очах пов’язку, аж поки вони не дісталися до площі.
Ван Ек розчаровано видихнув.
– Гаразд, мої вартові, безперечно, бачили його з Еліс.
– Люди, які вам служать? – скептично перепитав Радмейкер.
– Це Бреккер призначив зустріч на мосту! – запевняв Ван Ек. – Він залишив записку в будиночку біля озера.
– A‑a‑a, – з полегшенням озвався Радмейкер, – можете її показати?
– Так! Але... вона не була підписана.
– То як ви дізналися, що ту записку надіслав Каз Бреккер?
– Він залишив затискач для краватки...
– Свій затискач для краватки?
– Ні, мій затискач для краватки, але...
– Отже, у вас узагалі немає доказів, що вашу дружину викрав Каз Бреккер. – Радмейкерове терпіння добігало кінця. – А вся справа з викраденням вашого сина така ж безпідставна? Ціле місто шукає його, запропоновано нагороду. Я молюся, щоб ваші докази з цього приводу були вагомішими.
– Мій син...
– Я тут, батьку.
Усі очі в приміщенні прикипіли до арки біля сцени. Вілан спирався на стіну. Його обличчя було вкрите кров’ю, і здавалося, що хлопчик ледве стоїть.
– Ґхезенова рука, – пожалівся собі під ніс Ван Ек. – Невже ніхто не може впоратися зі своєю роботою?
– Ви розраховували на людей Пекки Роллінза? – задумливо проскреготів хрипким голосом Каз.
– Я...
– А ви впевнені, що це справді були Печчині люди? Тим, хто не живе в Бочці, важко відрізнити Левів від Воронів. Одна тварина схожа на іншу.
Матаяс не міг упоратися із задоволенням, яке відчув, побачивши, як вразило Ван Ека усвідомлення. Казові було відомо, що завести Вілана до церкви так, щоб їх не викрили Ван Ек чи Десятицентові Леви, неможливо. Тому він інсценував викрадення. Двоє Покидьків, Аніка та Кееґ, з пов’язками на руках і фальшивими татуюваннями просто підійшли до міської варти зі своїм полоненим і наказали вартовим привести Ван Ека.
Що побачив крамар, прибувши до каплички? Двійко членів банди із символікою Печчиних Десятицентових Левів узяли в полон його сина. Утім, Матаяс не думав, що вони аж так за нього візьмуться. Можливо, хлопчикові варто було раніше вдати, що він зламався.
– Допоможіть йому! – гукнув офіцерові міської варти Радмейкер. – Хіба ви не бачите, що хлопець побитий?
Офіцер підійшов до Вілана збоку й допоміг йому докульгати до стільця, куди вже поспішав на допомогу медик.
– Вілан Ван Ек? – запитав Радмейкер. Хлопець кивнув. – Той хлопчик, у пошуках якого ми розривали місто на шматки?
– Я втік, щойно це вдалося.
– Від Бреккера?
– Від Роллінза.
– Тебе полонив Пекка Роллінз?
– Так, – погодився Вілан. – Кілька тижнів тому.
– Припини брехати, – зашипів Ван Ек. – Скажи їм те, що сказав мені. Розкажи їм про равканців.
Вілан змучено підвів голову.
– Я скажу все, що ти захочеш, батьку. Лише не завдавай мені більше болю.
Натовп вражено задихнувся. Члени Торговельної Ради дивилися на Яна Ван Ека з відвертою огидою.
Матаясові довелося придушити фиркання.
– Ніна давала йому уроки? – прошепотів він.
– Можливо, у нього природжений талант, – озвався Каз.
– Бреккер – злочинець, – не вгавав Ван Ек. – За всім цим стоїть Бреккер! Ви всі бачили його в моєму домі тієї ночі. Він удерся до мого кабінету.
– Це правда! – палко підтримав його Карл Драйден.
– Звичайно, ми там були, – погодився Каз. – Ван Ек запросив нас туди, щоб укласти угоду щодо служби Кувея Юл‑Бо. Він сказав, що ми зустрінемося з Торговельною Радою, а натомість на нас улаштував засідку Пекка Роллінз.
– Ви кажете, що він зневажив добросовісну домовленість? – перепитав один із радників. – Це видається малоймовірним.
– Але ми всі також бачили там Кувея Юл‑Бо, – нагадав інший, – хоча тоді ми ще не знали, хто це.
– Я бачив плакат, який пропонував винагороду за шуанського хлопчика, під чий опис підходив Кувей, – додав Каз. – Хто склав його опис?
– Ну... – Крамар завагався, і Матаяс побачив, як підозра змагається з його небажанням повірити у звинувачення. Чоловік повернувся до Ван Ека, і, коли він заговорив, у його голосі мало не лунала надія: – Ви впевнені, що не знали, що описаний вами шуанський хлопчик був Кувей Юл‑Бо?
Тепер Карл Драйден захитав головою швидше недовірливо, ніж заперечливо.
– А ще саме Ван Ек підштовхнув нас до приєднання до Рітвельдового фонду.
– Ви ж самі цього прагнули, – запротестував Ван Ек.
– Я хотів дізнатися, хто цей таємничий покупець, який придбав ферми юрди в Новозем’ї. А ви сказали... – Драйден змовк на півслові, очі його вирячилися, а щелепа відвисла. – Це були ви! Це ви – той таємничий покупець!
– Нарешті, – пробурмотів Каз.
– Не може бути, щоб ви повірили, наче я намагався обдурити своїх власних друзів і сусідів, – став благати крамар. – І я теж заслав свої власні гроші в той фонд! Я втратив стільки ж, скільки ви всі.
– Ні, якщо домовилися із шуанцями, – заперечив Драйден.
Радмейкер знову гупнув своїм молотком.
– Яне Ван Еку, ви щонайменше розбазарили ресурси цього міста, висунувши безпідставні звинувачення. У найгіршому випадку ви зловживали своєю посадою радника, намагаючись ввести в оману своїх друзів, і знехтували чесністю цього аукціону. – Він похитав головою. – Аукціон було скомпрометовано. Ми не можемо провадити його далі, поки не дізнаємося, чи хтось із членів Торговельною Ради свідомо не спрямував кошти до рук одного з покупців.
Щуанський посол заверещав. Радмейкер гупнув молотком.
А потім почалося усе водночас. Три фієрданських дрюскелле кинулися до сцени, а міська варта погналася навздогін, щоб заступити їм шлях. Шуанські солдати попхалися вперед. Плинороби здійняли руки, і тоді над усім, наче скорботні голосіння плакальниці, заволала чумна сирена.
У церкві запала тиша. Люди змовкли, підвівши руки, вуха нашорошилися на звук – звук, якого вони не чули понад сім років. Навіть арештанти в Пекельних Воротах розповідали історії про Чуму королівської придворної дами – найстрашнішу хвилю епідемії, що вдарила по Кеттердаму, про карантини, лікарські човни, купи мертвих, що росли на вулицях швидше, ніж тілозбирачам удавалося згромаджувати їх і спалювати.
– Що це? – запитав Кувей.
Кутик Казового рота вигнувся.
– Це, Кувею, звук, із яким наближається смерть.
Уже за мить люди посунули до подвійних церковних дверей і сирену неможливо було розчути через лемент. Ніхто й не помітив, коли пролунав перший постріл.

34. Ніна

олесо крутилося, золоті й зелені сектори оберталися так швидко, що злилися в єдиний колір. Воно сповільнювалося й зупинялося, та, хай би яка випадала цифра, вона неодмінно була вдалою, адже люди раділи. У залі палацу азартних ігор було занадто спекотно, і Нінина голова свербіла під перукою, що мала непривабливу форму дзвона й була доповнена немодною сукнею. Цього разу Ніна не хотіла привертати увагу.
Під час першої зупинки в Західній Клепці Ніну ніхто не помітив, тому, перетнувши Східну Клепку, вона щосили намагалася вчинити так, аби під час другої зупинки її пересування в натовпі теж нікого не зацікавили. Через блокади юрба була не надто щільною, але люди не збиралися відмовлятися від задоволень. Ніна вже навідалася до грального палацу, всього за кілька кварталів на південь від цього, і тепер її робота добігала кінця. Каз ретельно обирав розважальні заклади. Це буде її четвертий і останній пункт призначення.
Посміхаючись і радіючи разом з іншими гравцями, Ніна намацала скляний контейнер у мішечку та зосередилася на чорних клітинах усередині. Вона відчувала глибокий холод, який вони випромінювали, повнилася відчуттям чогось більшого, чогось іншого, того, що розмовляло з її внутрішньою силою. Дівчина лише на мить завагалася, занадто яскраво пригадавши прохолоду моргу та сморід смерті. Згадала, як стояла над тілом мертвого чоловіка й зосереджувалася на знебарвленій шкірі довкола його рота.
Так само, як колись, користуючись своєю силою, щоб зцілювати чи розривати шкіру або навіть змушувати чиїсь щічки рум’янитися, Ніна зосередилася на клітинах, що вже розкладалися, і спрямувала тонкий шар некротичної плоті до щільного скляного контейнера. Цю посудину вона запхала до чорного оксамитового мішечка й тепер, стоячи серед цього галасливого натовпу та спостерігаючи за веселими барвами розкрученого колеса, Ніна відчувала його вагу. Мішечок звисав із її зап’ястя на срібній шворці.
Ніна нахилилася, щоб зробити ставку. Однією рукою поклала фішки на стіл, другою відімкнула скляний контейнер.
– Побажайте мені успіху! – звернулася дівчина до круп’є біля колеса, торкаючись розгорнутим мішечком його руки, розсипаючи мертві клітини на його пальці та дозволяючи їм розмножитися на здоровій шкірі.
Коли він потягнувся до колеса, його пальці вже були чорними.
– Ваша рука! – зойкнула якась жінка. – На ній щось є.
Круп’є повитирав пальці об свій вишитий зелений піджак, наче це було просто чорнило чи вугільний пил. Ніна зігнула пальці, і клітини поповзли рукавом круп’є аж до комірця, залишивши з одного боку на шиї чорні плями й закручуючись завитками з‑під чоловікової щелепи до нижньої губи.
Хтось закричав, і гравці позадкували від круп’є, поки він збентежено озирався. Люди за іншими столами розгублено відірвалися від своїх колод і карт. Піт‑бос та його посіпаки вже рухалися до них, готові придушити будь‑яку бійку чи проблему, що перервала гру.
Ховаючись у натовпі, Ніна змахнула в повітрі рукою, і купка клітин перестрибнула на сусідку круп’є у дорогих з вигляду перлових прикрасах. Чорна зірка з’явилася в жінки на плечі, потворний маленький павучок, що спустився підборіддям на колону її шиї.
– Олено! – крикнув її дебелий партнер. – Твоє обличчя!
Поки Олена дряпала щоку, тупцяючи вперед у пошуках дзеркала, інші відвідувачі кинулися від неї навтьоки; крики поширювалися.
– Вона торкнулася круп’є! Це й на неї перескочило!
– Що на неї перескочило?
– Геть із мого шляху!
– Що тут сталося? – хотів знати піт‑бос, плескаючи рукою по плечу спантеличеного круп’є.
– Допоможіть мені! – благав круп’є, здійнявши вгору руки. – Щось не так.
Піт‑бос оцінив чорні плями на його обличчі та руках і хутко позадкував, але було вже занадто пізно. Рука, якою він торкнувся плеча круп’є, набула огидного багряно‑чорного відтінку, і піт‑бос теж закричав.
Ніна спостерігала, як жах набирає власного темпу, плентаючись гральною залою, мов розлючений пияк. Гравці перевертали стільці, бігли до дверей та, навіть рятуючи життя втечею, не забували хапати фішки. Перевернуті столи, розсипані карти, затоптані колоди на підлозі. Люди поспішали до дверей, відштовхуючи одне одного з дороги. Ніна рушила за ними, дозволяючи натовпу потягти її за собою, промайнути гральну залу й висипати на вулицю. Тут усе було так само, як на кожній із попередніх зупинок: повільна цівка жаху раптово оберталася на повномасштабну паніку. І ось тепер Ніна нарешті почула сирену. Її хвилеподібне виття опустилося на Клепку, то гучнішаючи, то стихаючи, відлунюючи від дахів і брукованих вулиць Кеттердама.
Туристи із запитливими поглядами оберталися одне до одного, проте місцеві – артисти, дилери, власники крамничок і міські картярі – змінилися за мить. Каз попереджав, що вони впізнають звук, що вони слухатимуться його, як діти, яких покликали додому суворі батьки.
Керч був острів, ізольований від ворогів, захищений морями та своїм колосальним воєнно‑морським флотом. Однак його столиця була вразлива до двох речей – пожежі та епідемії. І так само легко, як вогонь просувався межі щільно притиснутими дахами будинків, чума без зусиль ширилася від тіла до тіла в щільних натовпах і тісних житлових приміщеннях. Чума нагадувала чутку: ніхто точно не знав, де вона починалася і як швидко рухалася; знали лише, що вона передається дотиками й диханням і переноситься повітрям чи каналами. Багатії страждали менше: вони могли ізолюватися у своїх величних маєтках чи садах або взагалі втекти з міста. Інфікованих бідняків тримали в карантині, в імпровізованих шпиталях на баржах за межами гавані. Чуму неможливо було зупинити грошима чи зброєю. Її неможливо було вмовити чи відігнати геть молитвами.
Лише наймолодші мешканці Кеттердама не пам’ятали чітко Чуму королівської придворної дами, лікарські човни, що рухалися каналами, скеровані тілозбирачами з довжелезними веслами. Ті, хто пережили її, втратили дитину чи батьків, брата чи сестру, друга чи сусіда, пам’ятали карантини й жах, викликаний найпростішим контактом із людьми.
Закони, що стосувалися чуми, були прості й нерушимі: коли пролунає сирена, усі пересічні мешканці міста мають повернутися додому. Офіцери міської варти мусять зібратися на відокремлених станціях навколо міста – у разі інфекції ці заходи намагалися не дозволити їй поширитися й набрати обертів. Закони були скеровані на те, щоб зупинити мародерів, і за патрулювання вулиць платили втричі більше. Торгівля зупинялася, лише лікарські човни, тілозбирачі й медики діставали повну свободу в пересуванні містом.
«Мені відомо дещо, чого в цьому місті бояться більше, ніж шуанців, фієрданців та всіх банд із Бочки, разом узятих». Каз мав рацію. Барикади, блокади, перевірка паперів – перед загрозою чуми про все це забули. Звичайно, жоден із цих людей не був по‑справжньому хворим, думала Ніна, поспішаючи назад через гавань. Омертвіла плоть не пошириться за межі тих шматочків, які вона прищепила до їхніх тіл. Її доведеться видалити, але ніхто не захворіє й не помре. У найгіршому разі вони заслужили на кілька тижнів карантину.
Ніна не підводила голови й не знімала каптура. Попри те що вона сама все це спричинила і знала, що чума була чистісінькою вигадкою, дівчина досі відчувала, як від істерії, що вирувала довкола неї, скаче галопом серце. Люди плакали, штовхалися і кричали, сварилися за місце на трапному човні. Це був хаос. Хаос, створений нею.
«Я зробила це, – зачудовано думала Ніна. – Я керувала тими мерцями, тими уламками кісток, тими мертвими клітинами». Що саме зробило її такою? Якщо хтось із гришників мав колись таку силу, вона ніколи про це не чула. Що подумають про неї інші Гриші? Її друзі Корпуснійці – Серцетлумачники й Цілителі. «Ми пов’язані із самою силою творіння, створення чогось у серці світу». Можливо, вона почуватиметься присоромленою, можливо, навіть наляканою. Але вона не створена для сорому.
«Напевно, Джел загасив один вогонь і розпалив інший». Ніні було байдуже, розпалив цей вогонь Джел чи Святі, чи загін вогнедишних кошенят; вона зрозуміла це, поспішаючи на схід, і вперше за цілу вічність відчула себе сильною. Їй легко дихалося, біль у м’язах стих. Вона зголодніла як вовк. Жага парем здавалася далекою, наче згадка про справжній голод.
Ніна побивалася за своєю втраченою силою, за зв’язком, який відчувала з живим світом. Її обурював цей тіньовий дар. Він здавався ганьбою, покаранням. Утім, так само впевнено, як життя поєднувало все, це саме робила смерть. Вона була тією безкінечною стрімкою річкою. Серцетлумачниця занурила пальці в її течію, утримуючи в долоні водоверть її сили. Ніна стала Королевою Скорботи, яка ніколи не потоне в глибинах цієї ріки.

35. Інеж

неж побачила як смикнулася рука Дуняші, почула звук, схожий на удари крил, а потім відчула як щось відбилося від її плеча. Дівчина схопила срібну зірочку, перш ніж вона впала на дах. Цього разу Інеж підготувалася. Джаспер допоміг їй пошити з одного з матраців номера люкс підкладку для туніки й камізельки. Роки, проведені на фермі за штопанням сорочок і шкарпеток, зробили його навдивовижу вправним із голкою, а Інеж не збиралася знову перетворюватися на подушечку для шпильок Білого Клинка.
Мара стрибнула вперед і хутко кинулася до суперниці, впевнено крокуючи дахом, на якому провела так багато годин. Вона кинула зірочку назад у Дуняшу. Та легко ухилилася.
– Мої власні леза не зашкодять мені, – дорікнула найманка, наче задаючи прочухана малій дитині.
Але Інеж потрібно було не влучити в неї, а просто відвернути. Мара змахнула рукою, наче кидаючи ще одну зірочку, і, коли Дуняша зреагувала на цей рух, відштовхнулася від металевого гребня праворуч від себе, дозволяючи силі рикошету пронести себе повз суперницю. Потім присіла навпочіпки з ножами в руках і розітнула литку найманки.
Наступної миті Інеж підскочила на ноги і задки стрибнула через гребінь із кованого металу на даху церкви, не зводячи погляду з Дуняші. Проте дівчина лише засміялася.
– Твоя рішучість мене тішить, Маро. Не можу пригадати, коли востаннє хтось пустив із мене першу кров.
Дуняша стрибнула на кований залізний гребінь, і тепер дівчата стояли обличчям одна до одної, обидві з клинками напоготові. Найманка зробила глибокий випад, розрубуючи повітря, але Інеж не дозволила собі послухатися інстинктів, хоча так запекло билася на вулицях Кеттердама, щоб набути їх. Натомість вона відповіла так, як це зробив би акробат: коли на тебе летить гойдалка, ти не намагаєшся уникнути її; ти йдеш їй назустріч.
Інеж пірнула ближче до того місця, де Дуняша могла дістати її, наче вони були партнерами в танці, та, скориставшись інерцією атаки суперниці, порушила її рівновагу. Потім знову вдарила своїм ножем і розітнула дівчині другу литку.
Цього разу Дуняша зашипіла.
«Це вже краще за сміх», – подумала Інеж.
Найманка закрутилася в стислому русі, повертаючись на пальчиках ніг, наче кинджал на вістрі. Якщо вона й відчула біль, то не виказала цього. Тепер її долоні тримали два вигнутих клинки й рухалися у звивистому ритмі, а дівчина переслідувала Інеж уздовж металевого гребня.
Мара знала, що не зможе кинутися на леза. «Тоді зміни ритм», – порадила вона собі. Дозволила Дуняші погнатися за собою, відриваючись від даху й біжучи задки вздовж гребня, аж поки не побачила позаду себе тінь високого шпиля. Інеж удала, що кидається праворуч, підбадьорюючи суперницю стрибнути вперед. Замість того щоб перевірити маневр і втримати рівновагу, вона й далі падала. Єдиним рухом Мара повернула в піхви свої ножі та вхопилася однією рукою за шпиль, розгойдала своє тіло довкола нього й опинилася з іншого боку. Тепер шпиль був між суперницями. Коли клинки дзенькнули по металу, Дуняша роздратовано загарчала.
Інеж перестрибувала від завитка до завитка, рухаючись дахом до найтовстішого з металевих гребенів, а потім полізла ним угору до горбастого затильного боку собору. Здавалося, наче вона прогулюється вздовж плавця якоїсь велетенської морської істоти.
Дуняша кинулася навздогін, і Мара відчула повагу до того, як гладенько і граціозно вона рухалася, хоча обидві литки стікали кров’ю.
– Ти збираєшся бігти назад аж до свого фургона, Маро? Ти ж знаєш, що це лише питання часу, коли все закінчиться і справедливість візьме гору.
– Справедливість?
– Ти вбивця і злодійка. Мене обрали, щоб очистити цей світ від таких, як ти. Можливо, за роботу мені платять злочинці, але я ніколи не забрала життя в невинного.
Це слово пролунало всередині Інеж неблагозвучною нотою. Чи була вона невинною? Вона розкаювалася, що забирала життя, але забрала би їх знову, щоб урятувати своє власне та життя своїх друзів. Вона крала. Вона допомагала Казові шантажувати хороших і поганих людей. Чи може вона сказати, що це був єдиний можливий вибір?
Дуняша наближалася, полум’я її волосся яскравішало на тлі синього неба, її шкіра була майже того самого відтінку слонової кістки, що й одяг. Десь далеко внизу, під їхніми ногами, у соборі тривав аукціон, а його учасники навіть не знали про бійку, що розгорталася нагорі. Тут сонце було яскравим, наче щойно викарбувана монетка, а вітер із низьким стогоном стрімко носився серед гребенів та завитків на даху. Невинність. Невинність була розкішшю, і Мара не вірила, що Святі потребують її.
Інеж знову витягнула ножі. «Сан‑Владіміре, Санта‑Аліно, захистіть мене».
– Вони чарівні, – оцінила Дуняша і витягла з піхов на талії два довгих рівних клинки. – Я зроблю руків’я для мого нового ножа з твоєї великої гомілкової кістки. Ти матимеш честь служити мені після смерті.
– Я ніколи тобі не служитиму, – кинула Інеж.
Дуняша зробила випад.
Інеж стояла близько, користуючись кожною нагодою вписатися в стійку найманки і відібрати в неї перевагу діставати далі. Тепер Мара була сильнішою, ніж тоді, коли вони зійшлися сам на сам на линві, вона добре відпочила й добре харчувалася. Утім, вона досі залишалася дівчинкою, яка навчалася битися на вулицях, а не у вежах якогось шуанського монастиря.
Першою помилкою Інеж був повільний відступ. За нього вона поплатилася глибоким порізом на лівому біцепсі. Лезо розітнуло підкладку, і тепер важко було міцно тримати ніж лівою рукою. Її другою помилкою стало те, що вона занадто сильно вдарила знизу вгору. Мара задалеко нахилилася і відчула, як Дуняшин клинок полоскотав їй ребра. Цього разу поріз був поверхневий, але він майже влучив у ціль.
Інеж не зважала на біль і зосередилася на своїй суперниці, пригадуючи те, що казав Бреккер: «Пошукай Дуняшині позначки. У бійців завжди є позначки». Проте рухи Білого Клинка здавалися непередбачуваними.
Вона однаково вправно користувалася правою та лівою рукою, не віддавала перевагу жодній зі своїх ніг і чекала до останнього, перш ніж ударити, нічим не видаючи своїх намірів. Вона була надзвичайна.
– Починаєш стомлюватися, Маро?
Інеж не відповіла, заощаджуючи енергію. Тоді як дихання Дуняші здавалося легким і рівним, Мара відчула себе трохи загальмованою. Не надто, але цього було достатньо, щоб найманка дістала перевагу. А потім Інеж побачила: перш ніж Дуняша зробила випад, її груди легенько смикнулися. Посмик, потім черговий випад. Її позначка була в диханні. Перед атакою найманка набирала повні груди повітря.
«Ось». Інеж ухилилася ліворуч, рвучко викинула руку вперед і швидко вдарила Дуняшу в бік своїм ножем. «Ось». Ще одна атака – з Дуняшиної руки заструменіла кров.
Інеж позадкувала, чекаючи, поки дівчина наблизиться до неї. Найманка полюбляла маскувати свої прямі напади іншими рухами, закручуючи клинки та зайвий раз розмахуючи ними. Це заважало читати її думки, але «ось». Швидкий ковток повітря. Інеж опустилася нижче й широко розмахнулася лівою ногою, збиваючи найманку з ніг. Це був її шанс. Мара скочила на ноги, скориставшись своєю направленою вгору інерцією і Дуняшиним падінням, щоб запхати ніж під шкіряну накладку, що захищала груди найманки.
Легко повернувши ніж, Інеж відчула кров на руці, а Дуняша шоковано загарчала. Тепер вона витріщалася на Мару, притискаючи до грудей долоню. Її очі звузилися. У погляді досі не було страху, лише тяжке й яскраве обурення, наче Інеж зіпсувала якусь важливу вечірку.
– Кров, яку ти пролила, королівська, – лютувала найманка. – Ти не варта такого дару.
Інеж було її майже шкода. Дуняша справді вважала себе спадкоємицею Ланцових, а можливо, була нею. Та хіба не про це мріє кожна дівчинка? Що прокинеться і виявиться принцесою. Або щедра доля нагородить її магічною могутністю. Мабуть, були люди, які так і жили. Можливо, ця дівчина була однією з них. «Але як щодо решти?» Як щодо тих невидимих дівчат, які залишалися ніким і нічим? «Ми вчилися тримати голови високо, наче несемо корону. Ми вчилися вичавлювати магію з буденності». Отак доводилося виживати, якщо ти не була обраною, якщо у твоїх жилах не текла королівська кров. Коли світ нічого тобі не винен, ти однаково щось від нього вимагаєш.
Інеж вигнула брову й повільно витерла кров королів об штани.
Дуняша загарчала й кинулася на Інеж, рубаючи й лупцюючи її однією рукою, а другою затискаючи рану, намагаючись зупинити кровотечу. Її, вочевидь, учили битися однією рукою. «Але їй ніколи не доводилося битися пораненою, – збагнула Інеж. – Мабуть, монахи пропустили той урок». І тепер, коли найманка мала рани, її позначка була ще очевиднішою.
Вони наблизилися до вістря на головному гребені церкви. Подекуди завитки із кованого заліза були розхитаними, тож Інеж відповідно підлаштувала свої кроки, тепер уже з легкістю ухиляючись від Дуняшиного натиску, завдаючи ударів правою та лівою руками, здобуваючи невеличкі перемоги: поріз там, влучний удар тут. Це була війна на виснаження, а найманка швидко втрачала кров.
– А ти краща, ніж я думала, – видихнула Дуняша, здивувавши Інеж своїм визнанням. Її очі були тьмяними від болю, рука на грудях стала липкою та червоною. Проте, поки вони стояли за кілька кроків одна від одної, влаштувавшись на високому металевому гребені, її постава досі залишалася прямою, а рівновага стійкою.
– Дякую, – відповіла Інеж. На смак слово здалося брехливим.
– Не соромно зустріти гідного суперника. Це підказка, що ще є чого повчитися, привітне нагадування залишатися сумирною. – Дівчина нахилила голову, ховаючи ніж у піхви, і віддала честь, притиснувши кулак до грудей.
Інеж насторожено чекала. Чи справді Дуняша могла так думати? У Бочці бійки так не закінчувалися, але найманка, безперечно, дотримувалася власного кодексу. Інеж не хотілося примушувати себе вбити її, хай би якою бездушною вона здавалася.
– Я навчилася сумирності, – вела далі Дуняша, похнюпившись. – А тепер ти навчишся, що хтось створений для того, щоб служити. А хтось – щоб керувати.
Дуняшине обличчя смикнулося вгору. Вона розтиснула руку і рвучко видихнула.
Інеж побачила хмарку червоного пилу й відсахнулася від неї, але вже було запізно. Очі палали вогнем. Що це було? Байдуже. Вона осліпла. Інеж почула звук, із яким найманка витягнула ніж, і відчула, як він порізав її. Дівчина непевними кроками рушила назад, намагаючись не впасти.
Сльози лилися по обличчю, поки вона намагалася витерти з очей пилюку. Дуняша перетворилася на розмитий силует перед нею. Інеж випростала руки з клинками, намагаючись збільшити відстань між собою та суперницею, і відчула, як ніж розітнув їй передпліччя. Одне лезо вислизнуло з пальців Інеж і дзенькнуло по даху церкви. «Санта‑Аліно, захисти мене».
Та, напевно, Святі обрали своїм кораблем Дуняшу. Попри молитви та покаяння, Інеж, напевно, нарешті оголосять вирок.
«Я не жалкую», – збагнула Мара. Вона добровільно обрала життя вбивці, аби не померти мовчазною рабинею, і не могла про це шкодувати. Вона вирушить до своїх Святих зі щирою душею і сподіватиметься, що вони її приймуть.
Наступний поріз розітнув кісточки пальців. Інеж ступила ще один крок назад, але вже знала, що місця залишилося небагато. Дуняша скине її просто з краєчку даху.
– Казала тобі, Маро, я безстрашна. Моя кров нуртує із силою всіх королев та завойовників, які були до мене.
Інеж торкнулася ступнею краєчку одного з металевих завитків і тоді зрозуміла. Вона не мала таких тренувань та освіти чи вишуканого білого вбрання, як її суперниця. Вона ніколи не буде такою безжальною й навіть не може про це мріяти. Але вона знає місто зсередини. Воно було джерелом її страждань і дослідним ґрунтом для її сили. Подобається їй це чи ні, але Кеттердам – жорстокий, брудний, безнадійний Кеттердам – став її домівкою. Вона знала його дахи так само добре, як рипкі сходи Рейки, як бруковані вулиці та провулки Клепки. Вона знала кожен сантиметр цього міста, наче мапу власного серця.
– Ти – дівчина, якій незнайомий страх, – видихнула Інеж, коли перед нею замайоріли нечіткі обриси найманки.
Дуняша вклонилася.
– Прощавай, Маро.
– Тоді познайомся з ним, перш ніж помреш. – Інеж ступила крок убік, балансуючи на одній нозі, а Дуняшин черевик опустився на хиткий шматок кованого заліза.
Якби найманка не стікала кров’ю, вона могла б уважніше поставитися до поля битви. Якби вона не була такою нетерплячою, змогла б випростатися.
Натомість вона послизнулася й полетіла вперед. Крізь сльози Інеж бачила Дуняшу. На мить вона зависла силуетом на тлі неба: пальці ніг шукають опори, руки простягайся, але не мають за що вхопитися; вона скидалася на танцюриста, готового до стрибка, із широко розплющеними очима і роззявленим від здивування ротом. Навіть зараз, в останні миті свого життя, Дуняша скидалася на дівчину з переказів, приречену на велич. Вона була безжальною королевою, фігуркою, вирізьбленою з бурштину та слонової кістки.
Дуняша падала мовчки, до останнього залишаючись дисциплінованою.
Інеж обережно визирнула за краєчок даху. Далеко внизу кричали люди. Тіло найманки лежало, мов біла квітка, під якою розтікалося червоне тло.
– Нехай у наступному житті ти досягнеш більшого за страждання, – пробурмотіла Інеж.
Їй потрібно було поквапитись. Сирена досі не пролунала, але Інеж знала, що запізнюється. Джаспер чекатиме на неї. Вона побігла дахом собору, повертаючись назад до каплички через Ґхезенів великий палець. Схопилася за линву і прихопила Джасперову гвинтівку з того місця, де заховала її між двома металевими завитками. Вилізши на баню й запхавши голову до апельсинової каплички, Інеж могла тільки молитися, щоб ще не було занадто пізно. Але Джаспера ніде не було видно.
Інеж вигнула шию, оглядаючи порожню капличку.
Їй украй потрібно було знайти Джаспера. Сьогодні вночі Кувей Юл‑Бо має померти.

36. Джаспер

ада Потоків прибула в усій своїй пишноті, і Джаспер не міг відігнати від себе згадку про «Комеді Бруте». Хіба все це не було п’єсою, поставленою Казом, із бідолашним невдахою Кувеєм у головній ролі?
Джаспер подумав про Вілана, який, можливо, нарешті побачить тріумф справедливості в справі зі своєю матір’ю, та про власного батька, який чекав у пекарні. Він шкодував про їхню сварку. Хоча Інеж сказала, що їм обом буде приємно дізнатися, на якому вони світі, стрілець не був у цьому певен. Він полюбляв гучні сварки від душі, але обмін грубощами з батьком залишив по собі грудку в кишках, наче погана каша. Вони так довго не розмовляли про важливі речі, що промовлена правда наче зруйнувала якесь заклинання – не прокляття, а добрі чари, на кшталт тих, що охороняють кожного й можуть уберегти королівство під скляним ковпаком. Поки схожий на нього ідіот не прийде й не зруйнує ту гарненьку дрібничку, обравши її собі за мішень.
Щойно Потоки рушили вздовж проходу, Джаспер ступив крок убік від Новоземської делегації та попрямував до великого пальця церкви. Він рухався повільно й не повертався обличчям до вартових, які підпирали стіни, удаючи, що збуджено намагається знайти місце, з якого краще видно. Діставшись до арки, що позначала вхід до нефу великого пальця, стрілець пішов у напрямку головних дверей, наче збирався вийти на вулицю.
– Ступіть крок назад, будь ласка, – попросив один із піхотинців міської варти, залишаючись увічливим з іноземним гостем, який витягав шию, намагаючись роздивитися, що саме відбувається з Радою Потоків. – Прохід мусить залишатися вільним.
– Мені зле, – пожалівся Джаспер, хапаючись за живіт і додаючи трохи новоземського акценту. – Прошу, дозвольте мені вийти.
– Боюся, що не можу, сер. – «Сер!» Яка люб’язність із тими, хто не належить до щурів із Бочки.
– Ви не розумієте, – наполягав Джаспер. – Я мушу терміново спорожнитися. Учора повечеряв у ресторані... «Стенова каструлька»?
Піхотинець здригнувся.
– Чому ви туди пішли?
– Він був в одному з путівників. – Насправді це був один із найгірших ресторанів у Кеттердамі, але й найдешевший. Завдяки своїй доступності й цілодобовому обслуговуванню «Стенова каструлька» була однією з небагатьох речей, спільних для міської варти та головорізів із Бочки. Щотижня хтось повідомляв про гидкі проблеми з кишківником через Стена і його забуту всіма Святими «Каструльку».
Піхотинець похитав головою й подав сигнал охоронцям міської варти біля арки. Один із них підбіг ближче.
– Цей бідолашний байстрюк ходив до Стена. Якщо я випущу його через головні двері, капітан неодмінно побачить. Виведеш його через каплицю?
– Якого дідька ви пішли їсти до Стена? – поцікавився другий вартовий.
– Мій бос не надто добре мені платить, – пояснив стрілець.
– Звучить знайомо, – озвався вартовий і жестом покликав його до арки.
Симпатія, панібратство. «Прикидатимуся туристом частіше, – вирішив Джаспер. – Я можу відмовитися від кількох гарних нових камізельок, якщо піхотинці так прихильно до мене ставитимуться».
Коли вони проходили під аркою, Джаспер помітив вбудовані до неї гвинтові сходи, що вели до горішньої аркади, а звідти він чітко бачитиме сцену. Вони пообіцяли не дозволити Кувеєві самостійно вплутатися в халепу і, навіть якщо цей хлопчик – баламут, Джаспер не збирався його підводити.
Поки вони просувалися до каплиць у кінці великого пальця, стрілець потайки звірився з годинником. Коли виб’є четверту, Інеж чекатиме на вершечку бані апельсинової каплички, щоб опустити йому гвинтівку.
– Ох, – застогнав Джаспер, сподіваючись, що вартовий підхопить його темп, – я не впевнений, що встигну.
Вартовий видав тихенький гидливий звук і рушив ширшим кроком.
– Що ти замовляв, друже?
– Фірмову страву.
– Ніколи не замовляй фірмову страву. Вони лише підігрівають усе, що залишилося відучора. – Вони дісталися до каплички, і вартовий сказав: – Я випущу тебе через ці двері. Навпроти є кав’ярня.
– Дякую, – озвався Джаспер, а потім обхопив рукою шию вартового й тиснув, аж поки його тіло не розслабилося. Стрілець зняв із зап’ясть шкіряні смужки, зв’язав руки вартового за спиною й запхав свою шийну хустинку чоловікові до рота. Потім закотив його за вівтар. – На добраніч, – побажав Джаспер. Він почувався винним перед цим хлопцем. Не настільки, щоб розбудити й розв’язати його, та все ж.
Він почув «бум» із собору та кинув погляд у дальній бік нефу. А що великий палець церкви був збудований трохи вище від рівня собору, побачити йому вдалося лише маківки тих, хто сидів в останніх рядах, але звук був такий, наче Потоки влаштували неабияку гризню. Джаспер іще раз звірився з годинником і рушив угору сходами.
Якась рука схопила його за комірець і потягла назад.
Стрілець боляче впав на підлогу каплички, аж дух перехопило. Його нападник стояв біля підніжжя сходів і дивився на нього згори вниз золотими очима.
Хлопців одяг відрізнявся від того, в якому його бачив Джаспер, коли він виходив із будинку «Біла троянда» в Західній Клепці. Тепер широкі плечі солдата‑Кхурґууда були вбрані в оливково‑рудувату форму. Її ґудзики блищали, а хлопцеве чорне волосся було зав’язане у високий хвіст і оголювало товсту, мов окіст, шию. Із вигляду він скидався на те, чим був насправді, – на зброю.
– Приємно, що ти причепурився заради такої нагоди, – прохрипів Джаспер, досі намагаючись вирівняти дихання.
Шуанський солдат глибоко вдихнув, тріпочучи ніздрями, і посміхнувся.
Джаспер поспіхом позадкував. Солдат ішов назирці. Стрілець вилаяв себе, що не забрав у піхотинця міської варти зброю. Невеличкий пістоль не пасував для стрільби на далекі відстані, але був би кращим за порожні руки, коли на тебе згори вниз витріщається гігант.
Хлопець скочив на ноги й побіг нефом у зворотному напрямку. Якщо він устигне дістатися до собору... йому, можливо, доведеться дещо пояснити. Але шуанський солдат не атакуватиме його посеред аукціону. Чи атакуватиме?
Джаспер не збирався перевіряти. Солдат кинувся на нього ззаду й повалив на підлогу. Собор здавався неймовірно далеким, галас аукціону та Ради Потоків відбивався від високих кам’яних стін приглушеною луною. «Вчинок і відлуння», – майнула безглузда думка, коли солдат перевернув його на спину.
Стрілець звивався, мов риба, борсаючись у лещатах чоловікових рук; на щастя, своєю тілобудовою він нагадував чаплю на суворій дієті. Джаспер знову підвівся на ноги, та солдат був швидким, попри свої розміри. Він жбурнув хлопця до стіни, і Джаспер скрикнув від болю, замислившись, чи не зламав часом ребро. «Це корисно. Масажує печінку».
Поки цей йолоп давав волю рукам, важко було мислити чітко.
Джаспер побачив, як кулак велетня відхилився назад, зблиснувши металом. «Вони дали йому справжній латунний кастет, – нажахано здогадався він. – І вживили його в руку».
Останньої миті йому вдалося ухилитися ліворуч. Солдатів кулак гупнув по стіні позаду його голови з громоподібним тріском.
– Промазав, – сказав солдат керчинською з чітким акцентом і знову глибоко вдихнув.
«Він унюхав мене, – подумав Джаспер. – Того дня в Клепці. Він не переймався, що міська варта може його знайти, він полював і тепер знайшов свою здобич».
Солдат знову замахнувся кулаком. Він збирався вибити з Джаспера дух, а потім... що? Розтрощити двері каплички й понести його вулицями, як мішок зерна? Віддати його комусь зі своїх крилатих товаришів?
«Принаймні мені більше ніколи не вдасться нікого розчарувати». Вони аж по вінця накачають його парем. Можливо, він проживе достатньо довго, щоб виготовити для Шу Хану нову партію Кхерґуудів.
Він пригнувся праворуч. Солдатів кулак залишив на стіні церкви черговий кратер.
Лють спотворила велетове обличчя. Він притис Джасперову шию до стіни й замахнувся, щоб ударити востаннє.
За одну секунду в Джасперовій голові промайнула тисяча думок. Пожмаканий батьків капелюх. Мерехтіння його револьверів з оздобленими перлинами руків’ями. Інеж стоїть пряма, мов стріла. «Я прийшла не в пошуках вибачень». Вілан сидить за столом у гробниці і гризе пучку великого пальця. «Із яким завгодно цукром, – сказав він, а потім: – ...Тримайте його подалі від поту, крові та слини».
Хімічний довгоносик. Інеж кинула купку невикористаних слоїків на стіл у кеттердамському люксі. Коли вони з батьком сварилися, Джаспер грався одним із них. Тепер його пальці залізли до кишені штанів, і рука зімкнулася на скляному слоїку.
– Парем! – бовкнув стрілець. Це було єдине шуанське слово, яке він знав.
Солдат завмер, кулак завис у повітрі. Шуанець нахилив голову набік.
«Завжди бий туди, куди простак недопетрає дивитися».
Джаспер театрально розтулив рота й удав, що запхав щось туди.
Солдатові очі розчахнулися ширше, і він послабив хватку, намагаючись відвести стрільцеву руку. Кхерґууд видав якийсь звук – можливо, гарчання, а можливо, початок протесту. Це мало не надто багато значення. Вільною рукою Джаспер щосили вдарив солдата по губах скляним слоїком.
Солдат відсахнувся, коли скляні скалки застрягли в його вустах і рідина потекла по підборіддю разом із цівками крові. Джаспер несамовито потер руку об сорочку, сподіваючись, що не порізав собі пальці та не намочив їх довгоносиком. Але нічого не відбувалося. Солдат, схоже, розлютився, та нічого більше. Він заревів і схопив Джаспера за плече, підіймаючи його в повітря. «Ох, Святі, – подумав хлопець, – можливо, він не завдасть собі клопоту тягнути мене до своїх друзяк». Він ухопився за товсту руку велетня, намагаючись розтиснути його обійми.
Кхерґууд струсонув Джаспера, закашлявся, груди його заходили ходором, і стрілець знову захитався, слабко й нерівномірно смикаючись.
Тоді Джаспер збагнув: солдат не трусив його, він просто трусився сам.
З гігантського рота почулося тихе шипіння, наче яйця впали на гарячу пательню. На його вустах запузирилася рожева піна з крові та слини і потекла підборіддям. Джаспер відсахнувся.
Солдат стогнав. Його велетенські руки відпустили Джасперові плечі, і стрілець посунувся назад, не в змозі відвести погляду від Кхерґууда, коли його тіло засмикалося в судомах, а груди затремтіли. Солдат склався навпіл, і струмок рожевої жовчі полився з його рота, забризкавши стіни.
– Знову мене впустив, – поглузував Джаспер, стримуючи нудоту.
Велетень похилився набік і завалився на підлогу нерухомо, наче спиляний дуб.
Якусь мить Джаспер просто витріщався на його величезне тіло. Потім до нього повернулися відчуття. Скільки часу він згаяв? Хлопець кинувся назад до каплички в кінці нефу великого пальця.
Перш ніж хлопець дістався до дверей, поспішаючи до нього, з’явилася Інеж. Він проґавив зустріч. Мара не пішла б за стрільцем, якби не думала, що він вскочив у халепу.
– Джаспере, де...
– Зброю, – рішуче урвав її він.
Не промовивши більше жодного слова, дівчина зняла з плеча гвинтівку. Він вихопив зброю з її рук і побіг назад до собору. Якби він лише зміг дістатися до аркади!
Заверещала сирена. Занадто пізно. Він ніяк не встигне. «Який сенс у стрільці без револьверів?» Який сенс був у Джаспері, якщо він не міг вистрілити? Вони застрягнуть у пастці цього міста, їх кинуть до в’язниці, а може, і стратять. Кувея продадуть тому, хто запропонує більшу ціну. Парем випалить дірку у світі, і на гришників полюватимуть іще затятіше. У Фієрді, на Мандрівному Острові, у Новозем’ї. Зова зникнуть, змушені служити у війську, а цей проклятий наркотик зжере їх.
Сирена то гучнішала, то стихала. У соборі здійнявся лемент. Люди бігли до головних дверей; незабаром вони кинуться до великого пальця в пошуках іншого виходу.
«Стріляти може кожен, але не кожен може влучити, – озвався материн голос. – Ми зова. Ти і я».
Неможливо. Звідси він не міг навіть побачити Кувея, і ніхто не може стріляти з‑за рогу.
Але Джаспер достатньо добре знав схему церкви. Він знав, що з проходу куля полетить прямісінько туди, де стоїть аукціонна трибуна. Своїм внутрішнім поглядом він бачив другий ґудзик на Кувеєвій сорочці.
«Неможливо».
Куля має одну‑єдину траєкторію.
А якщо її можна скерувати?
«Не кожен може влучити».
– Джаспере? – покликала ззаду Інеж. Він підняв гвинтівку. Це була звичайна вогнепальна зброя, але він власноруч переробив її. Усередині був єдиний патрон – не смертельний, просто суміш воску та ґуми. Якщо він схибить, когось буде важко поранено. Але, якщо він не вистрілить, постраждає безліч людей. «Дідько, – подумав Джаспер, – може, не влучивши в Кувея, я хоча б виб’ю Ван Екові око».
Стрілець працював зі зброярами, сам виготовляв собі озброєння. Він знав свою зброю краще за правила «Мейкерового колеса». Джаспер зосередився на кулі, відчув її найменші часточки. Можливо, він теж був нею. Кулею, яка все життя провела в барабані револьвера, чекаючи, поки її спрямують.
«Стріляти може кожен».
– Інеж, – озвався він, – якщо в тебе є зайва молитва, зараз саме час для неї.
Джаспер вистрілив.
Здавалося, наче час уповільнився: він відчув віддачу гвинтівки та невпинний імпульс кулі. Стрілець зосередив усю свою волю на її восковій оболонці та потягнув ліворуч; від пострілу досі дзвеніло у вухах. Відчув, як куля повернулася, фокусуючись на ґудзику, на другому ґудзику, маленькому шматочку дерева, який утримувався на місці ниткою.
«Це не дар. Це прокляття». Але коли доходило до справи, у Джасперовому житті було чимало благословенного. Його батько. Його мати. Інеж. Ніна. Матаяс, який перевів їх через багнюку каналу. Каз, навіть Каз з усією його жорстокістю та недоліками, дав Джасперові домівку і прийняв до родини Покидьків, коли Кеттердам міг проковтнути його цілком. І Вілан. Вілан, який зрозумів швидше за Джаспера, що його внутрішня сила теж може бути благословенням.
– Що це ти щойно зробив? – поцікавилася Інеж.
Можливо, нічого. А як щось неможливе? Джаспер ніколи не міг встояти перед кепськими шансами.
Він здвигнув плечима.
– Те, що роблю завжди. Я вистрілив.

37. Каз

оли куля влучила, Каз стояв поруч із Кувеєм, тож першим опинився біля нього. Він чув, як заторохкотіли в соборі револьверні постріли, найвірогідніше, на гачках не втрималися нетерплячі пальці охопленої панікою міської варти. Каз уклякнув біля Кувейового тіла, ховаючи від цікавих поглядів ліву долоню, і зробив шуанському хлопчикові укол. Усюди була кров. Джеллен Радмейкер упав під сцену і волав: «Мене підстрелили!» Ніхто його не підстрелив.
Каз погукав медика. Невисокий лисий чоловічок паралізовано закляк біля сцени, нахилившись до Вілана, обличчя його перекривилося від жаху. Матаяс ухопив лікаря за лікоть і потягнув його вгору.
Люди досі штовхалися, щоб вийти з церкви. Коли Штурмгонд, Зоя й Женя кинулися до виходу, між равканськими солдатами та фієрданцями спалахнула сутичка. Члени Торговельної Ради та група чоловіків із міської варти оточили Ван Ека. Він нікуди не йшов.
За мить Каз побачив, як Інеж і Джаспер проштовхуються крізь людський потік, намагаючись вибратися із центрального проходу. Каз дозволив своєму погляду коротко оглянути Інеж. Вона була закривавлена й мала червоні набряклі очі, але схоже було, що з нею все гаразд.
– Кувей... – сказала вона.
– Ми не можемо йому допомогти, – озвався Каз.
– Вілане! – вигукнув Джаспер, роздивляючись порізи та синці, що швидко темнішали. – Святі, невже все це справжнє?
– Аніка та Кееґ залишили йому чимало на згадку.
– Я хотів, щоб усе здавалося правдоподібним.
– Я ціную твою прихильність силі, – похвалив Каз. – Джаспере, залишайся з Віланом. Його захочуть допитати.
– Зі мною все гаразд, – запевнив Вілан, хоча його губа так набрякла, що вийшло «Жі мною вше аажд».
Коли двоє охоронців міської варти поклали Кувейове тіло на ноші, Каз коротко кивнув Матаясові. Замість того щоб змагатися з натовпом у соборі, вартові рушили до арки, що вела до Ґхезенового мізинця, та до бокового виходу. Матаяс пішов назирці, тягнучи за собою медика. Стосовно того, чи виживе Кувей, не має бути жодних запитань.
Каз та Інеж попрямували за ними до нефу, але дівчина зупинилася біля арки. Каз побачив, як вона коротко озирнулася, і, прослідкувавши за її поглядом, помітив, що Ван Ек, оточений розлюченими радниками, теж витріщався на неї. Бреккер пригадав слова, які Інеж сказала крамареві на Худмедбриджі: «Ти побачиш мене ще раз, але він буде останнім». Судячи з нервового посмикування Ван Екової шиї, він теж це пригадав. Інеж легенько вклонилася.
Вони поквапилися до нефу мізинця, а звідти до каплички. Проте двері, що вели до вулиці та каналу обабіч неї, були замкнуті. Позаду них із гуркотом зачинилися двері каплички. На них спирався Пекка Роллінз, оточений чотирма членами своєї команди Десятицентових Левів.
– Саме вчасно, – помітив Каз.
– Гадаю, це ти теж передбачив, брехливий виродку?
– Я знав, що цього разу ти мене не відпустиш.
– Ні, – погодився Роллінз. – Коли ти прийшов до мене в пошуках грошей, мені слід було випатрати тебе і твоїх друзів та вберегти себе від купи неприємностей. Це було нерозумно з мого боку. – Роллінз став скидати піджак. – Мушу визнати, що я не виказував гідної поваги, але тепер ти її дістанеш. Вітаю. Ти заслуговуєш на той час, який я витрачу, щоб забити тебе до смерті цією твоєю палицею. – Інеж витягла ножі. – Ні‑ні, крихітко, – попередив її Роллінз. – Це стосується лише цього вискочки‑халтурника.
Каз кивнув Інеж.
– Він має рацію. Ми вже давно мали побазікати.
Роллінз розреготався, розстібаючи манжети й засукуючи рукав.
– Час для розмов скінчився, хлопче. Ти молодий, але я брав участь у розбірках ще до твого народження.
Каз не ворушився; руки він склав на ціпку.
– Мені не потрібно битися з тобою, Роллінзе. Я збираюся запропонувати тобі торговельну угоду.
– Ах, чесний обмін у Церкві Бартеру. Ти коштував мені чимало грошей і завдав цілу купу неприємностей своїми махінаціями. Навіть не знаю, що саме ти міг би мені запропонувати, щоб це задовольнило мене так само, як можливість убити тебе особисто голими руками.
– Ідеться про каельського принца.
– Три поверхи райської насолоди, найвишуканіше гральне лігво Східної Клепки. Ти заклав там бомбу чи щось таке?
– Ні, я маю на увазі маленького каельського принца. – Роллінз закляк. – Любителя солодощів, руденького, як його батько. Він не надто добре піклується про свої іграшки.
Каз заліз рукою до кишені пальта і витягнув звідти маленького сплетеного гачком лева. Іграшка була поблякло‑жовта, а рудо‑коричнева грива сплуталася й укрилася плямами чорної землі. Каз випустив левеня на підлогу.
Роллінз витріщився на нього.
– Це що? – перепитав він трохи гучнішим за шепіт голосом. А потім, наче знову повернувшись до тями, заволав: – Що це таке?
– Ти знаєш, що це, Роллінзе. Хіба ти не сам розповів мені, як сильно ви з Ван Еком схожі одне на одного? Промисловці, які будують щось, що можна залишити по собі. Ви обидва так переймаєтеся своєю спадщиною! А який з усього цього зиск, якщо майно немає кому залишити? Тому я запитав себе: для кого він це все будує?
Роллінз стиснув кулаки, м’ясисті м’язи вигнулися на передпліччях, затремтіло підборіддя.
– Я вб’ю тебе, Бреккере. Я вб’ю все, що ти любиш.
Тепер розреготався Каз.
– Штука в тому, щоб нічого не любити, Роллінзе. Можеш погрожувати мені, як тобі заманеться. Можеш випатрати мене просто на цьому місці. Але тобі не вдасться знайти свого сина, поки ти ще матимеш змогу його врятувати. Може, мені надіслати хлопчика до твоїх дверей у його найкращому костюмчику та з перерізаною горлянкою?
– Ти нікчемний кавалок сміття з Бочки, – рикнув Роллінз. – Що ти, в біса, від мене хочеш?
Каз відчув, як зникає його гумор, як усередині відчиняються чорні двері.
– Я хочу, щоб ти пам’ятав.
– Що пам’ятав?
– Сім років тому ти обдурив двох хлопчиків із півдня. Хлопчиків із ферми, які були занадто дурненькими, щоб подумати краще. Ти залучив нас до справи, змусив повірити тобі, годував нас гюцпотом разом зі своїми фальшивими дружиною та донькою. Ти здобув нашу довіру, потім украв наші гроші, а тоді забрав геть усе. – Він бачив, як крутяться коліщатка в Роллінзовій голові. – Щось не дуже пригадуєш? Нас було так багато, правда ж? Скільки шахрайств ти здійснив того року? Скількох нещасних баранців обдурив відтоді?
– Ти не маєш права... – люто озвався Пекка, його груди здіймалися й падали шаленими поштовхами, погляд знов і знову повертався до іграшкового лева.
– Не переймайся. Твій хлопчик не помер. Поки що. – Каз пильно вдивився в обличчя Роллінза. – Хочеш, я допоможу? Ти назвався Якобом Герцуном. Найняв мого брата до себе посильним. Ти працював у кав’ярні.
– Навпроти парку, – поспіхом додав Пекка. – Того, де ростуть вишні.
– Так воно і є.
– Це було так давно, хлопче.
– Ти видурив у нас усе. Кінець кінцем ми опинилися на вулицях і померли там. Кожен по‑своєму. Але тільки один із нас переродився.
– Отже, увесь цей час річ була в цьому? Ось чому ти дивишся на мене з бажанням убити у своїх акулячих очах? – Пекка похитав головою. – Ви були двома баранцями, і так сталося, що я вас постриг. Якби не я, це зробив би хтось інший.
Темні двері відчинилися ширше. Каз хотів зайти до них. Він ніколи не стане цілісним. Джорді ніколи не повернеться назад. Але Пекка Роллінз може дізнатися, що таке безпомічність, яка була їм відома.
– Ну, тобі не пощастило, що це був ти, – уїдливо озвався він. – Тобі і твоєму синові.
– Гадаю, ти блефуєш.
Каз посміхнувся.
– Я поховав твого сина, – проспівав він, насолоджуючись словами. – Я поховав його живцем під трьома метрами землі в полі з кам’янистим ґрунтом. Я чув, як він увесь час плакав і кликав свого батька: «Татку, татку». Мені ніколи не доводилося чути нічого приємнішого.
– Казе... – звернулася до нього зблідла Інеж. Вона йому цього не пробачить.
Роллінз пропхнувся до Каза, ухопив його за вилоги і вдарив об стіну каплички. Каз дозволив йому. Роллінз пітнів, наче вкрита росою сливка, його обличчя смертельно зблідло від розпачу та жаху. Каз напивався ними. Він хотів запам’ятати кожну із цих миттєвостей.
– Скажи мені, де він, Бреккере. – Чоловік знову гупнув Казовою головою об стіну. – Скажи мені.
– Це звичайна торговельна угода, Роллінзе. Просто назви ім’я мого брата – і твій син житиме.
– Бреккере...
– Скажи ім’я мого брата, – повторив Каз. – Може, дати тобі ще одну підказку? Ти запрошував нас до будинку на Зельверстраат. Твоя дружина грала на піаніно. Її звали Марґіт. У вас був сріблястий пес, а доньку ти називав Саскією. Вона мала червону стрічечку в косі. Бачиш? Я пам’ятаю. Я все пам’ятаю. Це просто.
Роллінз відпустив його й обійшов каплицю, куйовдячи руками своє рідке волосся.
– Двійко хлопчиків, – несамовито повторив він, копирсаючись у пам’яті. Він обернувся до Каза, тицяючи в нього пальцем. – Я пригадую. Двійко хлопчиків із Ліжу. З дріб’язковими статками. Твій брат уявляв себе торговцем, хотів стати крамарем і розбагатіти, як і кожен новачок, що сходить із трапного човна в Бочці.
– Твоя правда. Ще двійко дурників, яких ти міг прихистити. А тепер скажи мені його ім’я.
– Каз і... – Пекка поплескав себе долонями по маківці. Він бігав капличкою вздовж і поперек, важко дихаючи, наче пробіг ціле місто. – Каз і... – Знову повернувся до Каза. – Я можу зробити тебе заможним, Бреккере.
– Я й сам можу зробити себе заможним.
– Я можу віддати тобі Бочку, такий вплив, про який ти ніколи не мріяв. Усе, чого захочеш.
– Поверни мого брата назад із того світу.
– Він був дурником, і тобі це відомо. Він нічим не відрізнявся від інших простаків, вважав себе розумнішим за систему, шукав швидкого заробітку. У чесної людини неможливо видурити гроші, Бреккере. Ти сам це знаєш!
«Жадібність – мій важіль». Цього навчив його Пекка Роллінз, і він мав рацію. Вони були дурниками. Можливо, колись Каз пробачить Джорді за те, що він не був тим ідеальним братом, якого Бреккер носив у серці. Напевно, він зможе навіть простити собі те, що був таким легковірним, довірливим хлопчиком, який не сумнівався, що хтось може просто захотіти бути добрим. Але Роллінз не дістане відстрочки.
– Ти скажеш мені, де він, Бреккере, – горлав йому в обличчя Роллінз. – Ти скажеш мені, де мій син!
– Назви ім’я мого брата. Промов його ім’я, як це роблять на виставах у Східній Клепці, – наче заклинання. Тобі потрібен твій хлопчик? Яке право він має на таке чудове, розпещене життя? Чим він відрізняється від мене й мого брата?
– Я не знаю імені твого брата. Не знаю! Я не пам’ятаю! Я заробляв собі ім’я. Заробляв собі трохи грошенят. Я думав, що ви двоє переживете кепський тиждень і повернетеся назад до села.
– Ні, ти так не думав. Ти взагалі більше ніколи про нас не думав.
– Будь ласка, Казе, – прошепотіла Інеж. – Не роби цього. Не будь таким.
Роллінз загарчав.
– Я благаю тебе...
– Справді?
– Ти, сучий сину...
Каз подивився на годинник.
– Мелеш язиком увесь цей час, поки твій хлопчик губиться в темряві.
Пекка зиркнув на своїх людей. Потер руками обличчя. А потім повільно, важко рухаючись, наче змушував кожен м’яз свого тіла зробити це, Роллінз став на коліна.
Каз бачив, як Десятицентові Леви захитали головами. У Бочці слабкість ніколи не заслуговувала на повагу, байдуже, що її спричинило.
– Я благаю тебе, Бреккере. Він – усе, що в мене є. Дозволь мені піти до нього. Дозволь урятувати його.
Каз подивився на Пекку Роллінза, на Якоба Герцуна, який нарешті вклякнув перед ним із набряклими слізьми очима і викарбуваним на червоному обличчі болем. «Цеглинка за цеглинкою».
Це був лише початок.
– Твій син у найпівденнішому кутку Тармейкерового Поля, за кілька кілометрів від Аппельбрука. Я позначив ділянку чорним прапором. Якщо вирушиш просто зараз, тобі знадобиться чимало часу, щоб дістатися до нього.
Пекка звівся на ноги й почав вигукувати накази.
– Відправте за хлопцями, які тримають напоготові коней. І приведіть мені медика!
– Чума...
– Того, який чергує в «Смарагдовому Палаці». Якщо доведеться, витягайте його власноруч із палати хворих. – Він тицьнув пальцем Казові в груди. – Ти заплатиш за це, Бреккере. Ти заплатиш і будеш довго розплачуватися. Твої страждання не матимуть кінця.
Каз зустрівся з Пеккою поглядом.
– Страждання схоже на все інше. Коли поживеш із ним достатньо довго, навчишся любити його смак.
– Ходімо, – наказав Роллінз. – Він пововтузився із замкненими дверима. – Де бісів ключ? – Один із Печчиних чоловіків підійшов із ключем, але Каз зауважив, на якій відстані від свого боса той тримався. Про те, як Пекка стояв на колінах, сьогодні вночі розповідатимуть історії по всій Бочці, і Роллінз теж мусив це знати. Він любив свого сина достатньо, щоб поставити на карту всю свою пиху і свою репутацію. Каз гадав, що це мало чогось вартувати. Можливо, вартуватиме для когось іншого.
Двері на вулицю розчахнулися, і за мить усі зникли.
Інеж сіла навпочіпки, притиснувши долоні до очей.
– Він встигне туди вчасно?
– Для чого?
– Аби... – Вона витріщилася на нього. Він мало не проґавив цей сповнений подивом вираз обличчя. – Ти цього не робив. Ти його не закопав?
– Я ніколи навіть не бачив цієї дитини.
– А лев...
– Я просто вгадав. Не складно передбачити, як Пекка пишається Десятицентовими Левами. У малого, напевно, є тисячі іграшкових левів і велетенський дерев’яний лев, на якому можна кататися.
– Звідки ти взагалі дізнався, що він має дитину?
– Я зрозумів це тієї ночі у Ван Ековому маєтку. Роллінз не припиняв молоти язиком щодо спадку, який він будує. Я знав, що він має будиночок у селі й любить виїжджати з міста. Припускав, що Пекка десь ховає коханку. Але те, що він сказав тієї ночі, змусило мене ще раз подумати.
– А те, що він має сина, а не доньку? Це ти теж вгадав?
– Це була розумна здогадка. Він назвав свою нову гральну залу «Каельський принц». Отже, це мусив бути маленький руденький хлопчик. А яка дитина не любить солодощів?
Дівчина похитала головою.
– Що він знайде на полі?
– Узагалі нічого. Безперечно, його люди відзвітують, що син у безпеці, неушкоджений і робить те, що й усі розпещені дітки, поки їхнього татка немає вдома. Але сподіваюся, що перед цим Пекка проведе кілька божевільних годин, порпаючись у багнюці й тиняючись кругами. Найважливіше те, що його не буде поруч, щоб підтвердити Ван Екові заяви, а люди почують, що він поспіхом утік із міста, прихопивши із собою медика.
Інеж глипнула на нього, і Каз зрозумів, що вона склала головоломку.
– Міста, де спалахнула епідемія.
– «Каельський принц». «Смарагдовий палац». «Крамничка солодощів». Увесь Роллінзовий бізнес зачинять і триматимуть у карантині кілька тижнів. Нікого не здивує, якщо місто передбачливо зачинить якісь інші його заклади, якщо люди думатимуть, наче його персонал розповсюджує хворобу. Щоб вичухатися з фінансової точки зору, йому знадобиться принаймні рік, а може, більше, якщо паніка триватиме достатньо довго. Звичайно, якщо Рада вважатиме, що він допомагав створити фальшиву Асоціацію, вони можуть більше ніколи не дати йому ліцензію на роботу.
– Доля має плани на кожного з нас, – тихо озвалася Інеж.
– А часом долі потрібна невеличка допомога.
Інеж насупилася.
– Я думала, що ви з Ніною вибрали в Клепках чотири місця, де спалахне епідемія.
Каз поправив манжети.
– Я також наказав їй зазирнути до «Звіринця».
Тоді Інеж посміхнулася, її очі були червоними, а щоки вкривала якась пилюка. Каз подумав, що готовий померти, аби ще раз заслужити таку посмішку.
Він подивився на годинник.
– Мусимо йти. Ще не все скінчилося.
Каз простягнув Інеж долоню в шкіряній рукавичці. Інеж уривчасто та протяжно зітхнула, потім узяла його за руку й піднялася, як дим над багаттям, але не дала хлопцеві піти геть.
– Ти виявив милосердя, Казе. Ти був кращий за нього.
Вона знову взялася за старе, шукаючи порядність там, де її не могло бути.
– Інеж, убити Печчиного сина я можу лише раз. – Каз розчахнув двері ціпком. – А уявляти його смерть він може тисячі разів.

38. Матаяс

атаяс трюхикав поряд із бездиханним Кувейовим тілом. Двоє офіцерів міської варти підняли хлопчика на ноші й бігли з ним у напрямку Борсканалу під завивання сирени. Медик щосили намагався не відставати, його університетська мантія розвівалася на вітрі.
Коли вони дісталися до доку, медик узяв у руку Кувейове зап’ястя.
– Це безглуздо. У нього немає пульсу. Куля, мабуть, прострелила йому серце.
«Тільки не задирай його сорочку», – мовчки просив Матаяс. Джаспер скористався кулею з воску та гуми, яка розламалася на шматочки, влучивши в пузир, причеплений за ґудзиком Кувейової сорочки; куля розірвала оболонку пузиря й розбризкала навсібіч кров і скалки кісток. Потрібний матеріал зібрали в крамничці м’ясника, але медик жодним чином не міг про це довідатися. Усім, хто був у церкві, здавалося, що Кувей Юл‑Бо був застрілений прямісінько в серце й тієї ж миті помер.
– Чорт забирай, – вилаявся медик. – Де човен швидкої допомоги? І де завідувач доком?
Матаяс підозрював, що досить легко міг би відповісти на обидва запитання. Завідувач покинув свій пост, щойно зачувши чумну сирену; і навіть із цієї вузької оглядової точки вони бачили, що канали переповнені суднами, люди кричали і штовхали веслами в борти інших човнів, намагаючись вибратися з міста до того, як закриють канали і вони застрягнуть у людському мурашнику, де лютує чума.
– Сюди, сер! – гукнув чоловік у рибальському човні. – Ми можемо підкинути вас до шпиталю.
Медик мав насторожений вигляд.
– Хоч у когось на борту є ознаки інфекції?
Рибалка показав на вагітну жінку, яка лежала під тентом на кормі човна.
– Ні, сер. Нас тут лише двоє, і ми обидва здорові, але моя дружина ось‑ось народить дитинку. Хтось на кшталт вас може знадобитися нам на борту, якщо ми не дістанемося до шпиталю вчасно.
Медик трохи позеленів.
– Я не... я не лікую жіночі проблеми. До того ж чому б вам не народити дитину вдома? – запитав він підозріливо.
«Його мало непокоїть, чи виживе Кувей, – похмуро подумав Матаяс. – Він шукає схованку для себе».
– У нас немає дому, – пояснив чоловік. – Лише човен.
Медик озирнувся через плече на нажаханих людей, які розсипалися навсібіч із дверей головного собору.
– Гаразд, поїхали. Залишайтеся тут, – наказав він Матаясу.
– Мене обрали його захисником, – заперечив фієрданець. – Я супроводжую його туди, куди він вирушає.
– Для вас усіх тут не вистачить місця, – попередив рибалка.
Охоронці міської варти розлючено пошепотілися, а потім один із них сказав:
– Ми покладемо його на човен, але потім мусимо повідомити в наш командний центр. Такий протокол.
Каз попереджав, що офіцери не хотітимуть перебувати поблизу шпиталю під час спалаху чуми, і мав рацію.
Матаяс навряд чи міг засуджувати їх за це.
– Але нам може знадобитися захист, – запротестував медик.
– Для мертвого хлопця? – перепитав офіцер міської варти.
– Для мене! Я медик, що подорожує під час епідемії чуми!
Офіцер здвигнув плечима.
– Такий протокол.
Вони доправили ноші на борт, а потім пішли геть.
– Жодного почуття обов’язку, – гнівався медик.
– Він має не надто добрий вигляд, – зауважив рибалка, глипнувши на Кувея.
– Він врізав дуба, – пояснив медик. – Але ми досі мусимо робити гарні жести. Як сказали б наші друзі у формах, «такий протокол».
Вагітна жінка жахливо застогнала, і Матаяс із задоволенням побачив, що медик рвучко притиснувся до загорожі човна, мало не перевернувши відро з кальмарами. Можна сподіватися, що гидливий боягуз триматиметься подалі від Ніни і її фальшивого живота. Матаясові довелося докласти зусиль, щоб відвести від дівчини погляд, хоча хотілося йому одного – переконатися, що вона в безпеці. Утім, один‑єдиний погляд підказав йому, що вона навіть більше ніж у безпеці. Її обличчя сяяло, а очі мерехтіли смарагдами. Такими були наслідки від використання її сили, байдуже в якій формі. «Неприродно», – нагадав старий непохитний голос. «Чарівно», – озвався голос, який заговорив тієї ночі, коли він допоміг Джасперові та Кувею вибратися з Чорного Серпанку. Він був менш знайомим та впевненим, проте гучнішим, ніж коли‑небудь раніше.
Матаяс кивнув рибалці, і Ротті підморгнув йому у відповідь, коротко смикнувши себе за фальшиву бороду.
Коли вони наблизилися до Центсбриджа, Матаяс помітив, що під ним пришвартований велетенський човен із випивкою. Він був такий широкий, що, коли Ротті намагався проплисти повз нього, судна зіткнулися бортами. Продавець алкоголю і Ротті розпочали гарячу суперечку, Ніна знову заголосила, так довго і протяжно, що Матаяс замислився, чи не намагається вона позмагатися з чумною сиреною.
– Може, трохи подихаєте глибоко? – порадив медик, не відходячи від огорожі.
Матаяс кинув на Ніну ледь помітний попереджувальний погляд. Вони могли підробити вагітність, але не могли підробити самі пологи. Принаймні він так не думав. Але щодо цього фієрданець не укладав би з Казом парі.
Медик закричав Матаясові, щоб той приніс йому його сумку. Хлопець удавано пометушився біля неї кілька хвилин, витяг стетоскоп і запхав його під купу рибальських сіток на той випадок, якщо медику захочеться послухати Нінин живіт.
Матаяс передав сумку чоловікові.
– Що ви шукаєте? – поцікавився він, заступаючи собою човен із випивкою в полі зору медика, поки Кувейове тіло підміняли мерцем, якого попередньої ночі викрали з моргу. Щойно Штурмгонд вивів Женю з церкви, вона зупинилася під мостом, щоб перекроїти обличчя мерця й підвищити температуру його тіла. Це було потрібно, щоб не здавалося, наче він помер занадто давно.
– Заспокійливе, – пояснив медик.
– А це безпечно для вагітної жінки?
– Воно для мене.
Продавець алкоголю вигукнув на адресу Ротті ще кілька прокльонів – Шпехт, безсумнівно, насолоджувався своєю грою, – а потім рибальський човен минув Центсбридж і поплив уздовж каналу, тепер уже рухаючись швидше, бо найбагатолюдніша ділянка шляху залишилася позаду. Матаяс не зміг упоратися з бажанням озирнутися й побачив тіні, що рухалися між складеними один на один ящиками з вином на борту човна із випивкою. Поки що вони впоралися не з усією роботою.
– Куди ми пливемо? – різко поцікавився медик. – Я гадав, що ми прямуємо до університетської клініки.
– Водний шлях туди перекрили, – збрехав Ротті.
– Тоді відвезіть нас до шпиталю Ґхезендааль і покваптеся.
У цьому й була ідея. Університетська клініка розташовувалася ближче, але Ґхезендааль був менший, персоналу там бракувало, до того ж усі були приголомшені чумною панікою; ідеальне місце, куди можна відвезти тіло, якщо ви не хочете, щоб до нього занадто ретельно придивлялися.
Вони підпливли до пристані в шпитальному доці, де персонал спершу допоміг вийти з човна Ротті та Ніні, а потім витягти ноші. Але щойно вони дісталися до дверей шпиталю, чергова медсестра подивилася на тіло на ношах і поцікавилася:
– Чому ви привезли сюди мерця?
– Такий протокол! – пояснив медик. – Я намагаюся виконувати свої обов’язки.
– Ми зачиняємося через чуму. У нас немає ліжок, які можна віддати мерцям. Віднесіть його за будівлю, до бухти з фургонами. Тілозбирач зможе приплисти за ним сьогодні ввечері.
Персонал зник за рогом будинку разом із ношами. Завтра тіло незнайомця перетвориться на попіл, а справжній Кувей звільниться й житиме, не озираючись невпинно через плече.
– Гаразд, допоможіть принаймні цій жінці, вона ось‑ось... – медик роззирнувся, але Ніна та Ротті вже зникли.
– Вони вже зайшли всередину, – пояснив Матаяс.
– Але...
Медсестра різко урвала його:
– Ви збираєтеся стояти тут цілий день, блокуючи мені двері, чи зайдете всередину й запропонуєте свою допомогу?
– На мене... чекають в іншому місці, – пролопотів медик, не зважаючи на недовірливий погляд медсестри. – Деякі люди такі грубі, – пожалівся він, струшуючи пилюку з мантії, коли вони вийшли зі шпиталю. – Я – науковець в університеті.
Матаяс низько вклонився.
– Дякую за ваші намагання вберегти мого опіканця.
– Ах, ну так. Справді. Я виконував лише те, чого вимагає моя присяга. – Медик нервово оглянув будинки та установи, де вже почали замикати двері та запечатувати віконниці. – Мені справді час іти до... клініки.
– Я переконаний, що всі будуть вам неабияк вдячні за турботу, – озвався Матаяс, упевнений, що медик збирається кинутися додому й забарикадуватися у своїх кімнатах від кожного, хто хоча б шмигне носом.
– Так‑так, – погодився медик. – Гарного вам дня й міцного здоров’я. – Він поспіхом кинувся вперед вузькою вуличкою.
Побігши підтюпцем у протилежному напрямку, Матаяс помітив, що посміхається. Він знову зустрінеться з рештою на Центсбриджі, де, треба сподіватися, незабаром воскресне Кувей. Він знову буде разом із Ніною, і, можливо, вони зможуть почати думати про майбутнє.
– Матаясе Гелваре! – вигукнув високий роздратований голос.
Фієрданець повернувся. Посередині спорожнілої вулиці стояв хлопець. Юний дрюскелле з крижано‑білим волоссям, той, що так розгнівано зиркав на нього під час аукціону. Він був убраний у сіру форму, а не в чорне вбрання офіцера дрюскелле. Невже хлопчина переслідував Матаяса від церкви? Що саме він бачив?
На вигляд хлопчикові було не більше чотирнадцяти років. Рука, у якій він тримав пістоль, посмикувалася.
– Я звинувачую тебе в зраді, – сказав він тремтячим голосом, – державній зраді проти Фієрди і твоїх братів‑дрюскелле.
Матаяс підвів угору руки.
– Я не озброєний.
– Ти зрадник своєї країни і свого бога.
– Ми раніше не зустрічалися?
– Ти вбив моїх друзів. Під час набігу на Льодовий Двір.
– Я не вбивав дрюскелле.
– А твої поплічники вбивали. Ти вбивця. Ти принизив Командира Брума.
– Як тебе звуть? – лагідно поцікавився Матаяс. Цей хлопчик не хотів нікому нашкодити.
– Це не має значення.
– Ти недавно служиш?
– Шість місяців, – відповів дрюскелле, задираючи підборіддя.
– Я приєднався до армії, коли був молодшим за тебе. Я знаю, що там відбувається, які думки тобі вбивають у голову. Але ти не мусиш цього робити.
Хлопець затремтів іще сильніше.
– Я звинувачую тебе в зраді, – повторив він.
– Я винен, – погодився Матаяс. – Я робив жахливі речі. І, якщо хочеш, я просто зараз повернуся з тобою до церкви. Я зустрінусь із твоїми друзями й командувачами‑офіцерами, і ми подивимося, яка буде розплата.
– Ти брешеш. Ти навіть дозволив убити того шуанського хлопця, якого мав охороняти. Ти зрадник і боягуз. – Добре, що він повірив, наче Кувей помер.
– Я піду з тобою. Даю слово. До того ж ти маєш зброю. Немає сенсу мене боятися.
Матаяс ступив крок уперед.
– Стій, де стоїш!
– Не бійся. Завдяки страху вони контролюють тебе. – «Ми знайдемо спосіб змінити їхню думку». Цей хлопчик служив лише шість місяців. До нього можна достукатися. – На світі так багато всього, чого тобі не варто боятися, слід лише розплющити очі.
– Я сказав тобі стояти там, де стоїш.
– Ти не хочеш нашкодити мені. Я знаю. Я теж колись був таким, як ти.
– Я не такий, як ти, – заперечив хлопець, зблиснувши синіми очима. Матаяс побачив у них гнів і лють. Цей стан був йому добре відомий. Утім, почувши постріл, він здивувався.

39. Ніна

іна стягнула сукню і важкий гумовий живіт, який вона прив’язала поверх туніки, а Ротті звільнився від бороди й плаща. Вони зв’язали все у вузол, і, вилізши на човен із випивкою, пришвартований під Центсбриджем, Ніна викинула костюми за борт.
– Гарно поприбирали, – похвалила вона, коли вузол зник під водою.
– Замало материнської сентиментальності, – зауважив Каз, з’являючись з‑поза ящиків із вином.
– Де Інеж?
– Зі мною все гаразд, – повідомила Мара звідкись позаду. – Але Кувей...
– У тебе знову тече кров, – помітила Ніна, прослизнувши за високі стоси ящиків та приєднавшись до друзів. Зараз потік човнів у каналі вщух, утім не слід було ризикувати. – А що сталося з твоїми очима?
– Я б порадила тобі запитати в Білого Клинка, але...
– Сподіваюся, вона страждала.
– Ніно.
– Що? Ми не можемо бути одночасно жалісливими й незворушними.
Вони стояли в затінку між ящиками вина й кам’яною аркою моста. Ноші з тілом Кувея лежали на імпровізованому столі з ящиків. Женя колола щось шуанцеві в руку, а Зоя й чоловік, який, як здогадалася Ніна, був Штурмгондом, спостерігали за нею.
– Він як? – поцікавилася Ніна.
– Якщо навіть у нього є пульс, я не можу його знайти, – озвалася Женя. – Отрута зробила своє.
Можливо, занадто добре. Женя казала, що отрута сповільнить його пульс і дихання настільки, що це нагадуватиме смерть. Але її дія була тривожно переконливою. Якась частина Ніни знала, що, якщо Кувей помре, світ може стати безпечнішим; проте їй також було відомо, що, якщо хтось інший відкриє секрет парем, Кувей – найкращий для Равки шанс розробити протиотруту. Вони боролися, щоб звільнити його із Льодового Двору. Вони складали плани, сприяли йому й докладали зусиль, щоб він залишався в безпеці і зміг далі працювати серед гришників. Кувей був їхньою надією.
А ще він був хлопцем, який заслуговував шансу на життя без намальованої на спині мішені.
– Протиотрута? – запитала Ніна, дивлячись на шприц у Жениній руці.
– Вона вколола вже другу дозу, – повідомив Каз.
Усі спостерігали, як Женя перевірила хлопчикові пульс та дихання і похитала головою.
– Зоє, – покликав Штурмгонд. У голосі чувся командирський тон.
Зоя зітхнула й засукала рукави.
– Розстібніть йому сорочку.
– Що ти робиш? – поцікавився Каз, поки Женя розстібала решту ґудзиків Кувея. Він мав вузькі груди, з яких випинали ребра, забризкані свинячою кров’ю, запакованою до воскової оболонки.
– Я або розбуджу його, або зварю зсередини, – повідомила дівчина. – Відійдіть назад.
Вони зробили все можливе, аби послухатися її в такому тісному місці.
– Що саме вона має на увазі, коли так каже? – перепитав у Ніни Каз.
– Я точно не впевнена, – зізналася Ніна. Зоя простягнула руки й заплющила очі. Повітря раптово здалося холодним і вогким.
Інеж глибоко вдихнула.
– Пахне, як перед грозою.
Зоя розплющила очі, склала руки, немов для молитви, і рвучко потерла долоні.
Ніна відчула, як падає тиск, як з’являється в роті металевий присмак.
– Гадаю... Гадаю, вона заклинає блискавку.
– Це безпечно? – занепокоїлася Інеж.
– Абсолютно небезпечно, – втрутився Штурмгонд.
– Вона хоча б уже таке робила? – запитав Каз.
– Із такою метою? – перепитав Штурмгонд. – Я двічі бачив, як вона це робила. Спрацювало чудово. Одного разу. – Його голос здавався на диво знайомим, і Ніна відчула, що вони вже бачилися раніше.
– Готові? – запитала Зоя.
Женя запхала товсто складений шматочок тканини Кувейові між щелепи і відійшла на крок. Ніна, здригнувшись, збагнула, що це мало завадити йому відкусити собі язика.
– Я справді сподіваюся, що вона все зробить правильно, – пробурмотіла Серцетлумачниця.
– Але не так сильно, як на це сподівається Кувей, – додав Каз.
– Це складно, – пояснив Штурмгонд. – Блискавка не любить того, хто нею керує. Зоя ризикує і власним життям.
– Вона не здавалася мені готовою на таке, – зізнався Каз.
– Ти будеш здивований! – хором відповіли Ніна та корсар. У Ніни знову з’явилося моторошне відчуття, що вона його знає.
Дівчина побачила, як міцно заплющив очі Ротті, неспроможний дивитися. Уста Інеж ворушилися, і Ніна знала, що вона молилася.
Слабке блакитне сяйво затріщало між Зоїними долонями. Вона глибоко вдихнула і жбурнула його Кувейові на груди.
Хлопчикова спина вигнулася дугою, все тіло так різко смикнулося, що Ніна подумала, що може зламатися хребет. Потім він знову гупнувся на ноші. Очі не розплющилися. Груди залишалися нерухомими.
Женя перевірила пульс.
– Нічого.
Зоя люто зиркнула на них і знову плеснула в долоні, на її досконалому лобі з’явилися крапельки поту.
– Ми точно впевнені, що він потрібен нам живим? – Ніхто не відповів, але вона й далі потирала руки, поки знову не затріщало.
– Як це взагалі має діяти? – запитала Інеж.
– Струснути серце, щоб воно повернулося до звичного ритму, – пояснила Женя. – А тепло повинно допомогти змінити властивості отрути.
– Або вбити його, – додав Каз.
– Або вбити його, – погодилася Женя.
– Зараз, – вигукнула Зоя впевненим голосом. Ніна замислилася, чи вона справді прагнула, щоб Кувей вижив, чи просто ненавиділа, коли щось не вдавалося.
Зоя скинула свої розкриті долоні до Кувейових грудей. Його тіло вигнулося, наче зелена гілочка від невблаганного вітру, і знову впало на ноші.
Кувей задихнувся й розплющив очі. Він спробував сісти, намагаючись виплюнути шматок тканини.
– Дякувати Святим, – видихнула Ніна.
– Дякувати мені, – виправила її Зоя.
Женя поворухнулася, щоб стримати хлопчика, і від паніки його очі розплющилися ще ширше.
– Ш‑ш‑ш, – пробурмотіла Ніна, йдучи вперед. Кувей знав Женю та Зою лише як членів равканської делегації. Вони для нього були майже чужі. – Усе гаразд. Ти живий. Ти в безпеці.
– Аукціон...
– Він закінчився.
– А шуанці?
Його золоті очі були нажахані, і лише тепер Ніна зрозуміла, як він перелякався.
– Вони бачили, що ти помер, – запевнила хлопчика Ніна. – І всі інші теж. Представники кожної країни бачили, що тебе застрелили прямісінько в серце. Медик і персонал шпиталю засвідчать твою смерть.
– Тіло...
– Сьогодні вночі його забере тілозбирач, – повідомив Каз. – Усе скінчилося.
Кувей відкинувся назад, затулив рукою очі й розплакався. Ніна легенько погладила його.
– Я знаю, що ти відчуваєш, малий.
Зоя поклала руки на стегна.
– Ніхто не збирається подякувати мені – чи Жені – за те, що ми зробили, за це маленьке диво?
– Дякую, що спочатку мало не вбили, а потім воскресили найдорогоціннішого заручника на світі, щоб скористатися ним для власного зиску, – покепкував Каз. – А зараз вам слід піти. Вулиці майже безлюдні, ви мусите дістатися до промислового району.
Прекрасні Зоїні очі перетворилися на щілини.
– Тільки поткни свого носа до Равки, Бреккере. Ми навчимо тебе гарних манер.
– Я запам’ятаю. Коли мене спалюватимуть на Баржі Женця, люди неодмінно мусять пам’ятати, що я був ввічливий.
– А тепер ходімо з нами, Ніно, – наполягала Женя.
Ніна похитала головою.
– Ми ще не впоралися із цією роботою, а Кувей занадто слабкий, щоб кудись іти.
Зоя стиснула губи.
– Лише не забувай, на чиєму ти боці. – Вона вилізла з човна з випивкою, а назирці за нею рушили Женя і Штурмгонд.
Корсар повернувся до алкогольного човна й кинув погляд на Ніну. Його очі були дивного кольору, здавалося, наче риси його обличчя недосконало прилаштовані одна до одної.
– Якщо тебе приваблює ідея не повертатися, я хочу, щоб ти знала: у Равці чекають на тебе і твого фієрданця. Ми не можемо передбачити, скільки шуанці ще мають парем і скількох Кхерґуудів вони створили. Другій армії потрібні твої таланти.
Ніна завагалася.
– Я не... Я не така, якою була.
– Ти солдат, – втрутилася Зоя. – Ти – Гриша. І нам пощастить, якщо ти будеш із нами.
У Ніни відвисла щелепа. Це прозвучало майже як похвала.
– Равка вдячна за твою службу, – сказав наостанок Штурмгонд, коли вони повернулися, щоб піти. – І король теж. – Він змахнув рукою. У променях пізнього пообіднього сонця, що було позаду нього, хлопець менше нагадував корсара й більше... Але це була просто нісенітниця.
– Я мушу повернутися до церкви, – повідомив Каз. – Не знаю, що Рада збирається робити з Віланом.
– Іди, – підтримала його Ніна. – Ми зачекаємо тут на Матаяса.
– Будьте обачні, – порадив Бреккер. – Тримайте його подалі від чужого ока, поки не спуститься ніч. А куди йти потім, ви знаєте.
Каз зліз із човна з випивкою і знову зник у напрямку Церкви Бартеру.
Ніна не думала, що безпечно пропонувати Кувеєві вино, тому запропонувала йому трохи води і вмовила хлопця відпочити.
– Я боюся заплющувати очі, – пожалівся він.
Ніна випросталася, щоб зазирнути за край каналу й оглянути вулицю.
– Чому Матаяс так довго? Гадаєш, медик створив йому проблеми? – І тоді вона побачила, як він поспішає до неї через порожню площу. Фієрданець привітно підняв руку.
Ніна зістрибнула з човна й побігла до Матаяса, увірвавшись у його обійми.
– Дрюсьє, – прошепотів він їй у волосся. – З тобою все гаразд.
– Звісно, зі мною все гаразд. Це ти запізнився.
– Я думав, що не зможу знайти тебе серед бурі.
Ніна відхилилася.
– Ти дорогою зазирнув кудись, щоби перехилити чарочку?
Він торкнувся рукою її щоки.
– Ні, – сказав хлопець і поцілував Ніну.
– Матаясе!
– Я щось зробив не так?
– Ні, ти все зробив неймовірно. Але це я завжди цілую тебе першою.
– Нам слід це змінити, – запропонував він і завалився на неї.
– Матаясе?
– Нічого страшного. Мені потрібно було знову побачити тебе.
– Матаясе... ох, Святі. – Його пальто відхилилося, і Ніна побачила в хлопцевому животі вогнепальну рану. Його сорочка просякла кров’ю. – Допоможіть! – закричала вона. – Хто завгодно, допоможіть! – Але вулиці були безлюдними. Двері замкнутими. Вікна зачиненими. – Інеж! – крикнула Ніна.
Він був занадто важкий. Вони опустилися на бруківку, і Ніна обережно колисала Матаясову голову на колінах. Інеж уже бігла до них.
– Що сталося? – запитала вона.
– Його підстрелили. Ох, Святі, Матаясе, хто це зробив? – У них було так багато ворогів.
– Пусте, – озвався він. Його дихання лунало дивно й уривчасто. – Я хотів лише ще раз побачити тебе. Сказати тобі...
– Приведи Кувея, – наказала Марі Ніна. – Чи Каза. У нього є парем. Ти мусиш принести її мені. Я можу його врятувати. Я можу його зцілити. – Та чи було це взагалі правдою? Якщо вона проковтне наркотик, чи стане її сила такою, як була? Вона може спробувати. Вона мусить спробувати.
Матаяс навдивовижу сильно схопив її за руку. Вона була мокрою від його власної крові.
– Ніно, ні.
– Я зможу побороти її вдруге. Я можу зцілити тебе, а потім удруге побороти її.
– Не варто ризикувати.
– Варто ризикнути всім, – заперечила дівчина. – Матаясе...
– Мені потрібно, щоб ти врятувала інших.
– Кого інших? – розпачливо перепитала вона.
– Інших дрюскелле. Заприсягнися, що ти принаймні спробуєш допомогти їм, змусиш їх прозріти.
– Ми поїдемо туди разом, Матаясе. Будемо шпигунами. Женя нас перекроїть, і ми поїдемо до Фієрди разом. Я носитиму всі потворні плетені камізельки, які ти захочеш.
– Повертайся додому, до Равки, Ніно. Будь вільною, якою ти маєш бути. Будь воїном, яким ти завжди була. Але збережи трохи милосердя до мого народу. Повинна існувати Фієрда, яку варто врятувати. Пообіцяй мені.
– Обіцяю. – Слова більше нагадували схлипування.
– Моє покликання – захищати тебе. Навіть після смерті я знайду спосіб це робити. – Матаяс міцніше стиснув Нінину руку. – Поховай мене так, щоб я зміг піти до Джела. Поховай мене так, щоб я міг пустити коріння й поплисти за водою на північ.
– Обіцяю, Матаясе. Я відведу тебе додому.
– Ніно, – сказав він, притискаючи її руку до серця, – я вже вдома.
Світло в його очах згасло. Груди під її руками застигли.
Ніна закричала, цей стогін вирвався з тієї темряви, де ще кілька хвилин тому було її серце. Вона потяглася до його пульсу, до світла й сили, якими був Матаяс. «Якби я мала свою силу. Якби я ніколи не куштувала парем. Якби я мала парем». Вона відчула довкола себе річку, чорні води смутку. Ніна кинулася в холод.
Матаясові груди здійнялися, тіло здригнулося.
– Повертайся до мене, – шепотіла дівчина. – Повертайся.
Вона могла це зробити. Вона могла дати йому нове життя, життя, народжене з глибокої води. Він не був звичайний чоловік. Він був Матаяс, її хоробрий фієрданець.
– Повертайся, – наполягала вона. Він дихав. Матаясові повіки стріпонулися й розчахнулися. Очі світилися чорним.
– Матаясе, – прошепотіла Серцетлумачниця, – скажи моє ім’я.
– Ніно.
Його голос, його чарівний голос. Він був такий самий. Ніна стиснула хлопцеву руку, шукаючи його в чорному погляді. Але Матаясові очі були кольору північної криги, блакитні, чисті. Усе було не так.
Інеж уклякла поруч із нею.
– Ніно, дозволь йому піти.
– Я не можу.
Мара обійняла дівчину за плечі.
– Дозволь йому піти до його бога.
– Він мусить бути тут, зі мною.
Ніна торкнулася його холодної щоки. Мусить бути спосіб повернути його, виправити все. Скільки неможливого вони зробили разом?
– Ти знову зустрінеш його в наступному житті, – заспокоювала Інеж. – Але тільки за умови, якщо змиришся зараз.
Вони були споріднені душі, солдати, яким судилося воювати одне проти одного, знайти одне одного й занадто швидко одне одного втратити. Вона не триматиме його тут. Тільки не таким чином.
– Тоді в наступному житті, – прошепотіла Ніна. – Іди. – Вона спостерігала, як його очі знову заплющилися. – Фарвелл, – сказала дівчина фієрданською. – Нехай береже тебе Джел, поки я не зможу знову цього зробити.

40. Матаяс

атаясові знову наснився сон. Сон про неї. Навколо нього лютувала буря, далеко відносячи Нінин голос. Утім, на серці в нього було легко. Чомусь він знав, що вона буде в безпеці, що знайде прихисток від холоду. Він знову був на кризі та чув, як десь виють вовки. Але цього разу Матаяс знав: вони запрошують його додому.

41. Вілан

ілан сидів на лаві неподалік від вівтаря церкви між Еліс та Джаспером. Равканці, шуанці та фієрданці побилися навкулачки; у результаті в кількох солдатів з’явилися синці й потекла кров, а фієрданському послу вивихнули плече. Звідусіль чулися розлючені розмови про торговельні санкції та покарання. Утім, тепер навколо вже встановилася якась подоба порядку. Більшість відвідувачів аукціону вже давно втекли самі або їх вигнала на вулицю міська варта. Шуанці пішли, погрожуючи воєнними діями у відповідь на смерть одного зі своїх громадян.
Фієрданці, вочевидь, помаршували до дверей Ратуші з вимогами знайти й заарештувати Матаяса Гелвара, але там їм повідомили, що невідкладні протичумні заходи забороняють скупчення людей. Вони мусили негайно повернутися до посольства, інакше ризикували, що їх приберуть із вулиць силою.
Люди відбулися синцями та струсами мозку, і Вілан чув, що юрба, панічно поспішаючи до дверей церкви, затоптала якусь жіночку і зламала їй руку. Утім, на лікування до шпиталів та клінік потрапило небагато людей. Ніхто не хотів ризикувати підхопити чуму, що ширилася Бочкою. Біля вівтаря залишилися лише члени Торговельної Ради та кілька офіцерів міської варти, які сварилися приглушеними голосами, подекуди зриваючись на крик.
Вілан, Джаспер, Еліс та її покоївка опинилися в лещатах міської варти, і хлопчик сподівався, що Каз мав рацію, коли наполягав, аби він залишався в церкві. Щодо офіцерів, він сам був непевен у свої відчуттях – вони його захищають чи тримають під вартою? З того, як Джаспер барабанив пальцями по колінах, Вілан дійшов висновку, що він почувався так само знервованим. Не допомагало також і те, що щоразу, коли хлопчик вдихав, ставало боляче, а голова здавалася замордованими надміру завзятим ударником литаврами.
Він перетворився на розвалюху, щойно мало не здійнявся заколот, репутацію Кеттердама розірвали на лахміття, та все ж Вілан посміхався собі.
– Ти чого такий щасливий? – поцікавився Джаспер.
Вілан глипнув на Еліс і прошепотів:
– Ми це зробили. Знаю, що Каз мав власні мотиви, але я достоту впевнений, що ми щойно запобігли війні.
Якби Равка виграла аукціон, шуанці чи фієрданці знайшли б якесь виправдання нападу на неї, аби тільки заграбастати Кувея. А так шуанець буде в безпеці; і, навіть якщо хтось інший урешті‑решт розробить парем, равканці незабаром можуть узятися за виготовлення протиотрути.
– Може бути, – погодився Джаспер, зблиснувши білосніжною посмішкою. – Один невеличкий міжнародний інцидент – дрібниця для друзів.
– Здається, Кееґ зламав мені носа.
– І це після того, як Женя зробила його таким рівненьким і гарненьким.
Вілан завагався.
– Ти можеш іти, якщо треба. Я знаю, що ти, мабуть, переймаєшся за свого батька.
Джаспер глипнув на міську варту.
– Я не впевнений, що наші нові друзяки дозволять мені просто піти звідси. До того ж не хочу, щоб хтось переслідував мене дорогою до нього.
Вілан і сам чув, як Бреккер наказав стрільцеві залишитися.
Еліс потерла рукою живіт.
– Я голодна, – повідомила вона, кидаючи погляд туди, де досі сварилася Торговельна Рада. – Як думаєте, коли ми підемо додому?
Вілан із Джаспером ззирнулися.
Тієї ж миті до проходу собору забіг якийсь молодик і простягнув Джеллену Радмейкерові стіс документів. На них стояли блідо‑зелені печатки Ґеменсбанку, і Вілан підозрював, що в них йдеться про те, що всі гроші Торговельної Ради були спрямовані з фальшивої Асоціації юрди прямісінько на рахунки Шу Хану.
– Це божевілля! – вигукнув Ван Ек. – Не може бути, щоб ви в це повірили!
Вілан підвівся, щоб краще бачити, й одразу втягнув повітря, відчувши різкий вибух болю в ребрах. Джаспер простягнув одну руку, щоб підтримати його. Але те, що хлопчик побачив біля подіуму, заглушило всі думки про біль: офіцер міської варти одягав на його батька кайданки, а той смикався, мов риба на гачку.
– Це Бреккерова робота, – верещав Ван Ек. – Він заснував фонд. Знайдіть фермера. Знайдіть Пекку Роллінза. Вони вам підтвердять.
– Припиніть робити із себе посміховисько, – розгнівано прошипів Радмейкер. – Заради вашої родини, опануйте себе.
– Опанувати себе? Коли ви закували мене в кайдани?
– Заспокойтеся, чоловіче. Вас відведуть до Ратуші, де ви чекатимете на звинувачення. Коли ви внесете заставу...
– Заставу? Я член Торговельної Ради. Моє слово...
– Нічого не вартує! – гримнув Радмейкер, а Карл Драйден наїжачився так, що чітко нагадав Віланові тер’єра Еліс, коли той помічав білку. – Ви маєте подякувати, що ми не запроторили вас до Пекельних Воріт просто зараз. Сімдесят мільйонів крюґе з грошей Торговельної Ради розчинилися в повітрі. Керч виставили на посміховище. Ви хоч здогадується, яких збитків завдали сьогодні?
Джаспер зітхнув.
– Ми виконали всю роботу, а визнання отримає він?
– Що відбувається? – поцікавилася Еліс, потягнувшись до Віланової руки. – Чому в Яна проблеми?
Віланові було її шкода. Еліс була мила та дурненька й ніколи нічого не робила, крім того, що вийшла заміж за того, кого обрала її родина. Якщо Вілан не помилявся, його батька звинуватять у шахрайстві та зраді. Свідоме укладення фальшивої угоди з метою руйнування ринку було не лише незаконним – його вважали богохульством, паразитуванням на Ґхезенових витворах і суворо карали. Якщо його батька оголосять винним, він позбудеться права на своє майно та рахунки. Усі його статки перейдуть Еліс та ненародженому спадкоємцю. Вілан не був певен, що Еліс готова до такої відповідальності.
Він потиснув її руку.
– Усе буде гаразд, – запевнив він. – Обіцяю. – Вілан дійсно так думав. Вони знайдуть гарного адвоката або повіреного, який допоможе Еліс із нерухомістю. Якщо Каз знав усіх шахраїв у Кеттердамі, то мусив знати також, хто з агентів був найчеснішим, щоб принаймні уникати їх, якщо не з інших причин.
– Вони відпустять сьогодні ввечері Яна додому? – запитала Еліс, її нижня губа затремтіла.
– Не знаю, – зізнався хлопчик.
– Але ти ж повернешся до нашого будинку, правда?
– Я...
– Тримайся від неї подалі, – виплюнув Ван Ек, коли міська варта потягла його сходами зі сцени. – Еліс, не слухай його. Тобі доведеться піти до Смеета, щоб зібрати кошти на заставу. Піди до...
– Не думаю, що Еліс удасться допомогти з цим, – озвався Каз. Він стояв у проході, спираючись на ціпок із головою ворона.
– Бреккере, ти жалюгідний нікчемний бандит. Невже ти справді думаєш, що все скінчилося? – Ван Ек випростався, намагаючись повернути собі хоч трохи втраченої гідності. – Завтра о цій порі я вийду під заставу й поновлю свою репутацію. Я знайду спосіб пов’язати тебе з Рітвельдовим фондом. Присягаюся.
Вілан відчув, як заціпенів поруч із ним Джаспер. Єдиним зв’язком був Кольм Фахей.
– Заради бога, присягайтеся, – люб’язно дозволив Каз. – Виголошуйте урочисті обітниці. Гадаю, нам усім відомо, чого вартує ваше слово. Утім, може виявитися, що ваші ресурси дещо обмежені. Вашими коштами розпоряджатиметься той, хто відповідає за нерухомість. Мені точно не відомо, скільки грошей планує дати на ваш захист чи, точніше кажучи, на вашу заставу Вілан.
Ван Ек гірко засміявся.
– Я викреслив його зі свого заповіту, щойно завагітніла Еліс. Вілан ніколи не побачить ані копійки моїх грошей.
Члени Торговельної Ради здивовано забурмотіли.
– Ви впевнені? – перепитав Каз. – Я переконаний, що Вілан казав мені, що ви двоє помирилися. Звісно, усе це було до цих потворних справ.
– Моя воля надзвичайно чітка. Копія заповіту лежить у... – Ван Ек замовк на півслові. Вілан побачив, як на батьковому обличчі з’явився переляк. – У сейфі, – прошепотів чоловік.
Не минуло й секунди, як Вілан усе зрозумів. Шпехт підробив листа для капітана корабля, написаного рукою його батька; то чому б йому не підробити ще дещо? «Часом порядний злодій не лише бере. Він залишає дещо по собі». Тієї ночі, коли вони прослизнули до батькового кабінету, Каз не лише намагався вкрасти печатку. Він підмінив Ван Еків заповіт підробкою. Вілан пригадав, що сказав Бреккер: «Ти розумієш, що ми крадемо твої гроші?» Саме це він і мав на увазі.
– Є ще одна копія, – пригадав Ван Ек. – Мій адвокат...
– Корнеліс Смеет? – підказав Бреккер. – Ви часом не знаєте, він не розводить тих своїх сторожових собацюр? Коли тренуєш тварин, щоб вони слухалися, відбувається дещо кумедне. Часом ними стає занадто легко командувати. Краще нехай вони залишаються трохи дикими.
«Неможливо виграти, граючи в одну гру». Як давно Каз планував передати Віланові імперію його батька?
– Ні, – заскавчав Ван Ек, хитаючи головою. – Ні. – Із дивовижною силою він відштовхнув своїх вартових. – Ти не можеш дозволити цьому кретинові контролювати мої кошти, – крикнув він, показуючи на Вілана своїми тремтячими руками. – Навіть якби я хотів зробити його спадкоємцем, він для цього недієздатний. Він не може читати, не може написати в рядок на сторінці простеньке речення. Він ідіот, у цього хлопця не все гаразд із головою.
Вілан помітив переляк на обличчях членів Торговельної Ради. Коли він був дитиною, це неодноразово снилося йому в нічних жахіттях – усім навколо повідомляють про його вади.
– Ван Еку! – вигукнув Радмейкер. – Як ви можете казати такі речі про свою власну плоть і кров?
Ван Ек божевільно розреготався.
– Принаймні це я можу довести! Дайте йому щось прочитати. Давай, Вілане, покажи всім, яким видатним бізнесменом ти можеш стати.
Радмейкер поклав руку хлопчикові на плече.
– Ти не мусиш задовольняти його шалені забаганки, синку.
Але Вілан нахилив голову набік, у його голові виникла ідея.
– Усе гаразд, пане Радмейкер, – запевнив він. – Якщо це допоможе нам покласти край цій катастрофічній справі, я задовольню волю свого батька. Правду кажучи, якщо ви маєте тут документ про передачу повноважень, я можу його одразу підписати й почати збирати кошти на захист мого батька.
Зі сцени почулося бурмотіння, а потім з’явилася тека з документами для укладення угоди. Вілан зустрівся поглядом із Джаспером. Цікаво, чи зрозумів він, що саме Вілан збирався зробити.
– Це мав підписати Кувей Юл‑Бо, – пояснив Драйден, – але угоду так і не було укладено. Тут десь має бути документ про передачу повноважень.
Він простягнув теку Віланові, але Джаспер вихопив її і почав гортати.
– Його мусить прочитати він, – заволав Ван Ек, – а не інший хлопець!
– Сподіваюся, першою твоєю інвестицією буде купівля намордника, – пробурмотів Джаспер.
Він простягнув Віланові документ. Це могло бути що завгодно. Вілан бачив слова, впізнавав їхні обриси й не міг сформулювати їхнього значення. Але він чув у голові музику, ту витівку пам’яті, якою він так часто користувався в дитинстві – Джасперів голос читав йому біля входу до Святої Гільди. Хлопчик побачив блакитні двері, відчув аромат гліцинії.
Вілан відкашлявся і вдав, що вивчає сторінку:
– Цей документ, засвідчений перед обличчям Ґхезена, відповідає чесним діловим стосункам людей, уповноважених Керчем і його Торговельною Радою, і підтверджує передачу всього майна, нерухомості та законної власності... – Він витримав паузу. – Гадаю, тут мають бути наші імена... Яна Ван Ека в керування Віланові Ван Еку до того часу, поки Ян Ван Ек знову не буде спроможним вести... свої власні справи. Мені справді потрібно читати далі?
Ван Ек із роззявленим ротом витріщався на Вілана. Члени Торговельної Ради хитали головами.
– Авжеж ні, синку, – заспокоїв його Радмейкер. – Гадаю, ти й так чимало зазнав. – Він кинув на крамаря сповнений жалю погляд. – Відведіть його до Ратуші. Можливо, нам знадобиться знайти і для нього медика. Щось, мабуть, сплутало йому розум і поселило в його голові ці божевільні думки.
– Це якийсь фокус, – сказав Ван Ек. – Чергова Бреккерова витівка. – Він вирвався з рук вартових і кинувся до Вілана, але Джаспер загородив йому шлях, схопивши за плечі й утримуючи на відстані випростягнутих рук. – Ти зруйнуєш усе, що я збудував, усе, що збудували мій батько і його батько. Ти...
Джаспер нахилився і сказав йому так тихо, щоб ніхто більше не зміг почути:
– Я можу читати йому вголос.
– У нього дуже заспокійливий баритон, – додав Вілан, і тоді вартові потягнули батька проходом.
– Вам це так не минеться! – галасував Ван Ек. – Тепер я знаю, яку гру ти ведеш, Бреккере. Я маю гостріший розум...
– Гострити лезо можна скільки завгодно, – озвався Каз, підходячи до друзів біля вівтаря, – кінець кінцем усе однаково залежатиме від якості металу.
Ван Ек завивав:
– Ви навіть не знаєте, чи це справжній Вілан! Він може носити обличчя іншого хлопчика! Ви не розумієте...
Решта членів Торговельної Ради йшла за ним назирці, усі здавалися трохи приголомшеними.
– Він втрачає глузд, – припустив Драйден.
– Ми мали здогадатися, що Ван Ек збожеволів, коли він уклав союз із тим негідником Пеккою Роллінзом.
Вілан простягнув Радмейкерові документ про передачу повноважень.
– Можливо, буде краще, якщо ми відкладемо це. Здається, я трохи збентежений.
– Звичайно. Ми отримаємо копію заповіту в Смеета й переконаємося, що все гаразд. Усі належні папери можемо надіслати до твого будинку.
– Мого будинку?
– Хіба ти не повернешся до будинку на Ґельдстраат?
– Я...
– Авжеж, повернеться, – запевнив Джаспер.
– Я не розумію, – озвалася Еліс, і покоївка ніжно погладила її. – Яна заарештували?
– Еліс, – звернувся до неї Каз. – Як ти ставишся до того, щоб перечекати в селі, поки всі ці брудні справи завершаться? Подалі від загрозливої чуми. Може, у тому чарівному будиночку біля озера, про який ти згадувала?
Обличчя Еліс засяяло, але потім вона завагалася.
– Як гадаєш, це цілком порядно? Коли жінка покидає чоловіка в такий час?
– Правду кажучи, це твій обов’язок, – заспокоїв її Каз. – Зрештою, хіба ти не повинна перш за все піклуватися про малюка?
Джаспер закивав із мудрим виглядом.
– Свіже сільське повітря, безліч полів, де можна... пострибати. Я виріс на фермі. Тому я такий високий.
Еліс насупилася.
– Ти трохи зависокий.
– Це була по‑справжньому велика ферма.
– І ти зможеш далі навчатися музики, – додав Вілан.
Тепер очі Еліс радісно заіскрилися.
– У пана Баяна? – Її щічки зашарілися; дівчина кусала губу. – Напевно, так буде найкраще. Для малюка.

42. Джаспер

оли навколо вже гущавіли вечірні сутінки, вони разом підійшли до Ван Екового будинку: Каз спирався на ціпок, Еліс – на руку покоївки. На вулицях було моторошно безлюдно. Час від часу їм траплялася міська варта, і Джасперове серце починало гупати від думки, що їхні неприємності можуть знову початися спочатку. Але тепер, коли Ван Ека й Пекку Роллінза було так ретельно дискредитовано, міська варта мала інші проблеми, з якими слід було боротися, а спалах епідемії в Бочці неабияк допоміг бандам заволодіти їхньою увагою. Здавалося, що всі мешканці міста, законослухняні й незаконослухняні, поралися коло своїх справ і погодилися дати Джасперу та його друзям спокій.
Але до всього цього Джасперу було байдуже. Стрільцеві потрібно було лише переконатися, що його батько в безпеці. Він страшенно хотів піти до пекарні, але не міг ризикувати, щоб за ним простежили.
Всередині аж свербіло, проте зараз Джаспер міг із цим упоратися. Можливо, допомогло використання його сили. А може, у нього запаморочилося в голові від бійки. Минуло занадто мало часу, щоб намагатися все розплутати. Але принаймні сьогодні Джаспер міг пообіцяти не робити жодних дурниць. Він сидітиме в кімнаті, висотуючи колір із килима, або вправлятиметься в стрільбі чи змусить Вілана прив’язати себе до стільця, якщо доведеться. Джаспер хотів знати, що станеться далі. Він хотів бути частиною цього.
Хай там який скандал заплямував сьогодні Ван Екове ім’я, ліхтарики все одно світилися у вікнах, а служники радісно відчинили двері Еліс і паничеві Вілану. Коли вони минали схожу на їдальню кімнату, де бракувало стола, Джаспер глипнув угору на велетенську дірку в стелі. Видно було аж на другий поверх, прикрашений вишуканою різьбою по дереву.
Стрілець похитав головою.
– Тобі справді слід бути обачнішим зі своїми штучками.
Вілан спробував посміхнутися, але Джаспер бачив, що він страшенно нервує. Він обережно ходив із кімнати до кімнати, час від часу коротко торкаючись меблів чи плями на стіні. Вілан досі був страшенно побитий. Друзі викликали університетського медика, але може знадобитися чимало часу, перш ніж хтось матиме змогу навідатися до них.
Коли вони опинилися в музичній кімнаті, Вілан нарешті зупинився. Він пробігся рукою по кришці фортепіано.
– Це єдине місце в будинку, де я колись був щасливим.
– Сподіватимемося, що тепер усе зміниться.
– Я почуваюся непрошеним гостем. Наче щомиті в ті двері може увірватися батько й наказати мені забиратися.
– Коли ти підпишеш папери, стане легше. Усе здаватиметься сталішим. – Джаспер вишкірився. – Ти, до речі, був там неперевершеним.
– Я страшенно перелякався. І досі боюся. – Він потупив очі до клавіш і зіграв приємний акорд. Джаспер замислився, як він міг сплутати Вілана з Кувеєм. Їхні руки були абсолютно різними – форма пальців, кісточки. – Джасе, – покликав Вілан, – ти справді мав на увазі те, що сказав моєму батькові? Ти залишишся зі мною? Допомагатимеш?
Джаспер обіперся ліктями на піаніно.
– Нумо подивімося. Жити в розкішному крамарському маєтку, дозволяти прислузі піклуватися про себе і витрачати трохи більше часу на хлопця, що подає надії як експерт із підривних робіт і грає на жалюгідній флейті. Гадаю, я впораюся. – Джасперів погляд помандрував від золотисто‑рудих Віланових кучерів до кінчиків пальців на ногах і у зворотному напрямку. – Але заломлю нічогеньку ціну.
Віланове обличчя вкрилося пишним рожевим рум’янцем.
– Ну, сподіватимемося, що скоро тут з’явиться медик і складе докупи мої ребра, – кинув він, рушаючи назад до вітальні.
– Еге ж?
– Так, – підтвердив Вілан, коротко озираючись через плече, тепер його щоки червоніли, наче вишні. – Хочу виплатити тобі аванс.
Джаспер зайшовся гавкітливим реготом. Він не міг пригадати, коли востаннє почувався так добре. А в нього навіть ніхто не стріляв.
Кухарка приготувала їм холодну вечерю, а Еліс повернулася до своїх кімнат. Усі решта посідали на сходи, що вели до садка позаду будинку, дивилися, як незвично сідає сонце у води майже порожнього Ґельдканалу, і чекали. Можна було побачити лише, як ковзають по воді човни міської варти, пожежних бригад і поодинокі судна медиків, залишаючи по собі широкі невпинні брижі на воді. Ніхто не з’їв багато. Чекаючи, поки спуститься ніч, усі добряче нервували. Чи вдалося всім іншим вибратися неушкодженими? Чи сталося все так, як планували? У них досі залишалося чимало роботи. Каз тримався ідеально спокійно, але Джаспер відчував у нього всередині напругу, що згорнулася клубком, наче гримуча змія.
Стрілець також відчував, як його власна надія сходить нанівець, зникає, щоб поступитися місцем хвилюванню за батька. Хлопець оглянув будинок, стрімким кроком перетнув садок, зачудувався зчиненим у Ван Ековому кабінеті гармидером. Відколи це сонце так повільно сідає? Він міг переконувати себе, що з батьком усе гаразд, саме так, як він цього хотів, але не міг повірити в це, поки на власні очі не побачить грубувате обличчя Кольма Фахея.
Нарешті настала ніч, минула довжелезна година, й аж тоді великий човен із випивкою ковзнув до пристані біля елегантного Ван Екового елінгу.
– Вони це зробили! – загаласував Вілан.
Каз повільно видихнув. Джаспер схопив ліхтар і шампанське, яке вони поставили охолоджуватися. Усі побігли через садок, розчахнули двері й ринули до елінгу. Вітання завмерли в них на вустах.
Інеж та Ротті допомагали Кувейові спуститися з човна. Попри те що хлопчик був скуйовдженим і тремтів, а сорочка розхристалася й оголила його досі забризкані свинячою кров’ю груди, він був цілий та неушкоджений. Джасперів батько, похнюпившись, сидів на човні та мав набагато стомленіший вигляд, ніж стрільцеві доводилося його колись бачити; його всіяне ластовинням обличчя вкрилося скорботними зморшками. Він повільно підвівся і зійшов із човна на пристань. Міцно притиснув Джаспера і сказав:
– Із тобою все гаразд. Із тобою все гаразд.
Ніна залишалася в човні, поклавши руки на Матаясові груди. Він лежав поруч із нею, смертельно‑блідий, із заплющеними очима.
Джаспер запитально подивився на Інеж. На її обличчі виднілися сліди від сліз. У відповідь Мара лише коротко похитала головою.
– Як? – тихо запитав Каз.
На очах у Інеж забриніли свіжі сльози.
– Ми досі не знаємо.
Вілан приніс із дому ковдру, і вони розклали її в кутку човна, а потім Джаспер та Ротті допомогли витягти з нього кремезне Матаясове тіло. Увесь цей процес був незграбним, позбавленим гідності, і стрілець не міг позбутися думки, що фієрданець зненавидів би його.
Матаяса поклали на ковдру. Ніна опустилася поруч, не кажучи жодного слова і стиснувши його долоню своїми руками. Інеж принесла шаль і накрила нею плечі Серцетлумачниці, а потім мовчки сіла навпочіпки поруч і поклала голову дівчині на плече.
Якийсь час ніхто з них не знав, що робити далі, але врешті‑решт Кувей подивився на годинник і безмовно подав їм знак. Робота, що потребувала їхньої уваги, досі залишалася незавершеною.
Вони взялися переобладнувати човен із випивкою. Коли виб’є десяту, він повинен менше нагадувати канальну крамничку крамаря і більше – човен тілозбирача. Вони неодноразово переробляли човни, узявши за основу одне й те саме судно, робили з нього каркас квіткової баржі, рибальський човен, плавучу ринкову ятку. Усе, що знадоблялося для роботи. Зараз трансформація була простою. Нічого не потрібно було добудовувати, лише зняти зайве.
Неглибокі кошики з пляшками склали в будинку, а горішню частину палуби розібрали, відкриваючи вантажні відсіки, завдяки чому човен став ширшим і пласкішим. Кольм допомагав, працюючи пліч‑о‑пліч із Джаспером, як це було колись давно на фермі. Кувей, досі слабкий від свого випробування, курсував між садом і елінгом.
Незабаром Джаспер спітнів, намагаючись зосередитися на ритмі роботи, але не міг відігнати від серця скорботу. Він уже втрачав друзів раніше. Він бував на завданнях, коли все йшло не так. То чому зараз відчуття були зовсім іншими?
Упоравшись із рештою роботи, Вілан, Каз, Ротті, Джаспер та його батько стояли в саду. Більше завдань не залишилося. Баржа була готова. Ротті убрався з голови до ніг у чорне, а розрізавши один із Ван Екових ошатних чорних костюмів, вони пошили йому каптур тілозбирача. Уже був час вирушати, та жоден із них не ворушився. Джаспер відчував, як навкруги пахне весною, солодко й нетерпляче, ароматом лілій, гіацинтів і ранніх сортів троянд.
– Ми мали зробити це всі разом, – тихенько озвався Вілан.
Можливо, це були наївні слова, протест заможного крамаревого сина, який лише скуштував життя в Бочці. Але Джаспер збагнув, що думає так само. Після всіх їхніх божевільних втеч і небезпечної близькості смерті він почав вважати їх шістьох зачарованими; почав думати, наче його зброя, Казові мізки, Нінина мудрість, талант Інеж, Віланова кмітливість та Матаясова сила якимось чином зробили їх недоторканними. Вони могли страждати. Їх могли бити, але Вілан мав рацію – у кінцевому підсумку вони всі мали вистояти.
– Жодних плакальників, – промовив Джаспер, здивований, як защипало від сліз у горлі.
– Жодних погребінь, – тихо озвалися всі.
– А тепер ідіть, – підбадьорив Кольм, – попрощайтеся.
Вони спустилися до елінгу. Проте перш ніж увійти, Вілан нахилився й зірвав із клумби червоний тюльпан. Усі вчинили так само й мовчки увійшли досередини. Один за одним друзі ставали на коліна біля Ніни і клали квіти Матаясові на груди, а потім підводилися і стояли навколо його тіла, наче ще не було занадто пізно і вони могли захистити його.
Останнім був Кувей. У його золотавих очах блищали сльози, і Джаспер зрадів, що він приєднався до їхнього кола. Саме завдяки Матаясові вони з Кувеєм вижили в засідці на Чорному Серпанку; він був одним із тих, завдяки кому Кувей матиме шанс по‑справжньому жити в Равці як гришник.
Ніна відвернула обличчя до води, вдивляючись у вузькі будинки, що межували з Ґельдканалом. Джаспер бачив, що їхні мешканці поставили у вікна свічки, наче цей невеличкий жест міг якимось чином відігнати темряву.
– Я вдаю, що ці вогники сяють для нього, – сказала дівчина. Вона забрала з Матаясових грудей самотню червону пелюстку, зітхнула, відпустила хлопцеву руку й повільно підвелася. – Я знаю, що вже час.
Джаспер обійняв її.
– Він так сильно кохав тебе, Ніно. І це кохання до тебе зробило його кращим.
– Хіба в кінці це мало якесь значення?
– Звичайно, мало, – запевнила Інеж. – Ми з Матаясом не молилися одним богам, але ми обидва знали, що після цього життя є ще щось. І знаючи, що він чудово впорався в цьому житті, Матаяс із легкістю пішов до наступного.
– Ти залишишся в Равці? – поцікавився Вілан.
– Поки не знайду транспорт до Фіерди. Дехто з гришників може допомогти мені зберегти його тіло під час подорожі. Але я не можу повернутися додому, не можу відпочивати, поки він не знайде свій спочинок. Я відвезу його на північ. Туди, де крига. Поховаю його на узбережжі. – Тоді Ніна повернулася до інших, наче щойно помітила їх. – А як щодо вас?
– Нам потрібно вигадати, як ми витратимо наші гроші, – нагадав Каз.
– Які гроші? – перепитав Джаспер. – Усі вони потекли до шуанської скарбниці. Наче вони їм потрібні.
– Справді?
Нінині очі звузилися, і Джаспер побачив, як до дівчини повернулася дрібка наснаги.
– Припини ходити околяса, Бреккере, або я відправлю по тебе свою нечестиву армію мерців.
Каз здвигнув плечима.
– Мені здається, шуанцям вистачить сорока мільйонів.
– Тридцять мільйонів Ван Ек заборгував нам... – пробурмотів Джаспер.
– Чотири мільйони крюґе кожному. Я віддам частку Пера Гаскеля Ротті та Шпехту. Перш ніж повернути гроші до Ґеменсбанку, ми відмиємо їх через одну із фірм Покидьків, але до кінця місяця кошти повинні надійти на окремі рахунки для кожного з вас. – Він помовчав. – Матаясову частку віддамо Ніні. Я знаю, що гроші не мають значення, коли...
– Вони мають значення, – урвала його Ніна. – Я знайду спосіб зробити так, щоб вони мали значення. А як вдієте ви зі своїми частками?
– Знайду корабель, – відгукнулася Інеж. – Зберу екіпаж.
– Допомагатиму керувати імперією, – озвався Джаспер.
– Намагатимуся не знищити її, – пожартував Вілан.
– А ти, Казе? – запитала Ніна.
– Збудую щось нове, – відповів хлопець, здвигнувши плечима. – Дивитимуся, як воно згорить.
Джаспер зібрався з духом і промовив:
– Правду кажучи, ти повинен переписати мою частку на батькове ім’я. Не думаю... Не думаю, що я просто зараз готовий до такої суми грошей.
Каз довго на нього дивився.
– Це правильний хід, Джасе.
Ці слова трохи нагадували пробачення.
Джаспер відчував, яку серці смикається жаль. Уперше за багато років він купався в грошах. Батькова ферма була в безпеці. Але все це не здавалося правильним.
– Я думав, що все стане краще, коли я розбагатію, – зізнався він.
Вілан озирнувся на батьків маєток.
– Можу тебе запевнити, що це так не працює.
Віддалік закалатав дзвін. Джаспер пішов забрати батька із саду. Кольм стояв біля сходів будинку і жмакав у руках капелюх.
– Принаймні тепер ми можемо дозволити собі придбати тобі новий капелюх, – повідомив стрілець.
– Цей зручний.
– Я приїду додому, та. Коли з міста знімуть блокаду. Коли Вілан улаштується.
– Він хороший хлопчина.
«Занадто хороший для мене», – подумав Джаспер.
– Я сподіваюся, що ти справді приїдеш у гості. – Кольм опустив погляд на свої великі долоні. – Тобі слід зустрітися з такими, як твоя мати. Та дівчинка, яку твоя мати урятувала стільки років тому... Я чув, що вона дуже могутня.
Джаспер не знав, що відповісти.
– Я... я б хотів. Вибач за все це. За те, що втягнув тебе в це. За те, що мало не втратив усе, що ти збудував такою важкою працею. Я... здається, насправді я хочу сказати, що вчинок не матиме відлуння.
– Перепрошую?
– Сулійською це звучить краще. Я намагатимуся, та.
– Ти мій син, Джаспере. Я не можу захистити тебе. Можливо, мені не слід було навіть намагатися. Але я буду поруч, навіть якщо ти спіткнешся. Щоразу.
Джаспер міцно обійняв батька. «Запам’ятай це відчуття, – наказав він собі. – Запам’ятай усе, що можеш втратити». Він не знав, чи буде достатньо сильним, щоб дотриматись сьогоднішніх обіцянок, але міг спробувати.
Вони повернулися до елінгу і приєдналися до решти.
Інеж поклала руку Ніні на плече.
– Ми ще зустрінемося.
– Звичайно, зустрінемося. Ти рятувала мені життя. А я тобі.
– Гадаю, у цьому змаганні ти мене випередила.
– Ні, я не маю на увазі в глобальному сенсі. – Нінин погляд зупинився на кожному з друзів. – Я маю на увазі невеличкі порятунки. Посміятися над моїми жартами. Пробачити, якщо я поводилася як дурепа. Ніколи не змушувати мене почуватися нікчемною. Байдуже, мине місяць, рік чи десять років, – побачивши вас наступного разу, я пам’ятатиму все це.
Каз простягнув Ніні свою долоню в рукавичці.
– Зустрінемося пізніше, Зенік.
– Розраховую на це, Бреккере. – Вони потиснули руки.
Ротті заліз до лікарського човна.
– Готові?
Кувей повернувся до Джаспера.
– Тобі обов’язково слід навідати мене в Равці. Ми можемо навчитися користуватися нашими силами разом.
– А як щодо того, що я штовхну тебе в канал і ми подивимося, чи вмієш ти плавати? – запропонував Вілан, надзвичайно майстерно копіюючи розлючений Казів погляд.
Джаспер здвигнув плечима.
– Я чув, що він – один із найзаможніших людей у Кеттердамі. Я б із ним не сперечався.
Кувей ображено шмигнув носом і ліг на дно човна, акуратно склавши руки на грудях.
– Ні, – заперечив Каз. – Ні. Тілозбирачі не завдають собі клопоту складати їх.
Кувей простягнув руки вздовж тіла. Наступним був Кольм, і Джасперові негайно закортіло забути образ батька, що випростався, наче мрець.
Скориставшись ковдрою, вони підняли Матаяса на борт, а потім висмикнули з‑під нього тканину. Ніна забрала з хлопцевих грудей квіти й розсипала їх по воді, а потім лягла поруч із ним.
Ротті відштовхнувся довгим дерев’яним веслом від піщаного дна каналу. Баржа відпливла від пристані. У темряві він нічим не відрізнявся від інших тілозбирачів, що везли каналами свій моторошний вантаж. Лише чумні човни можуть вільно пересуватися містом і випливати з гавані, збираючи мерців, щоб відвезти їх для спалення на Баржу Женця.
Ротті повезе їх через промисловий район, куди втекли після аукціону біженці‑гришники, знявши свої сині мантії, які вдягали, щоб видати себе за Раду Потоків. Каз знав, що перевезти так багато Гриш, не привернувши уваги, неможливо. Тож вони скористалися таємним переходом між посольством і шинком, а потім урочисто прошпацирували містом у синіх роздмуханих мантіях, прикриваючи обличчя імлою і проголошуючи свою силу, замість того щоб приховувати її. Джаспер підозрював, що це був йому урок, якщо він захоче його вивчити. Серед гришників було лише чотири справжніх Плинороби, але цього було достатньо. Авжеж, була ймовірність, що на аукціоні з’явиться справжня Рада Потоків, але, зважаючи на кількість згадок про неї, Каз вирішив, що варто ризикнути.
Гришники і Штурмгонд чекатимуть посадки неподалік від Солодкої Жили. З ними на борту Ротті повеслує з гавані, а потім запустить сигнальну ракету там, куди слід буде приплисти Штурмгондовому кораблю, щоб забрати їх. Це був єдиний спосіб вивезти з міста групу гришників‑біженців, фермера, який допоміг обдурити цілу Торговельну Раду, і хлопчика, який – ще кілька годин тому – був найрозшукуванішим заручником у світі.
– Вам доведеться не ворушитися, – пробурмотіла Інеж.
– Я заклякну, як у могилі, – запевнила Ніна.
Баржа ковзнула до каналу, і дівчина підвела руку, щоб попрощатися; її долонька здавалася яскравою білою зіркою на темному тлі. Усі ще довго стояли біля крайки води, аж поки човен не проковтнула темрява.
Якоїсь миті Джаспер помітив, що Бреккер зник.
– Він не з тих, хто прощається, правда? – пробурмотів стрілець.
– Він не прощається, – погодилася Інеж. Вона не відводила погляду від вогнів каналу. Десь у садку защебетала нічна пташка. – Він просто дозволяє піти.

43. Каз

аз поклав хвору ногу на невисокий ослінчик і слухав звіт Аніки про заробітки «Воронячого клубу» та стан справ із потоком туристів до Східної Клепки. Від Кувейового аукціону й чумної паніки минуло три тижні, і в кабінеті Пера Гаскеля на першому поверсі Рейки тепер оселився Каз. Ночував він і далі під дахом, але вести справи було зручніше з Гаскелевого барлогу. За прогулянками вгору та вниз сходами Бреккер не сумував, а його старий кабінет тепер здавався порожнім. Хай би де він сідав, намагаючись трохи попрацювати, одразу помічав, що прикипає поглядом до віконного виступу.
Місто поки що не повернулося до нормального життя, але це подарувало кілька цікавих можливостей. Люди приготувалися до затяжного спалаху чуми, ціни в Клепках упали, і Каз швиденько скористався перевагами. Він придбав будівлю поруч із «Воронячим клубом», щоб вони могли розширитися, і навіть став власником невеличкого приміщення в Ліді. Коли паніка вщухне й повернуться туристи, Каз чекав на баранців значно вищого класу, з яких можна буде настригти грошенят. Також він викупив за розумну ціну частку Пера Гаскеля у «Воронячому клубі». Зважаючи на проблеми в Бочці, Каз міг отримати її задарма, але не хотів, щоб хтось занадто жалів старого.
Коли до міста повернеться Пекка Роллінз, Каз знайде спосіб ізолювати його від бізнесу. Найменше Бреккерові хотілося, щоб результати його тяжкої роботи опинилися в кишенях Роллінза.
Коли Аніка завершила свою докладну розповідь, Пім поділився деталями, які він дізнався щодо суду над Ван Еком. Загадкового Йоганнуса Рітвельда не знайшли, але щойно Ван Екові рахунки вичерпалися, одразу стало зрозуміло, що він скористався отриманою від Торговельної Ради інформацією, щоб скупити ферми юрди. Окрім того, що крамар обдурив друзів, незаконно втручався до перебігу аукціону і викрав свого власного сина, пліткували навіть, що він найняв команду, яка увірвалася до будинку фієрданського уряду, і, можливо, здійснив диверсію на своїх власних цукрових силосах. Ван Ека не випустили під заставу. Правду кажучи, не схоже було, що він взагалі найближчим часом вийде з в’язниці. Його син забезпечив батька коштами на адвоката, але суму в найкращому разі можна було назвати помірною.
Вілан вирішив витратити частину своїх нещодавно набутих статків на ремонт будинку. Він давав невеличкі суми Джасперові, щоб той міг грати на ринках, а також забрав додому матір. Люди на Ґельдстраат були приголомшені, побачивши, що Марія Гендрікс сидить у парку зі своїм сином або пливе каналом у човні з кимось із прислуги. Подекуди матір і сина можна було помітити з каналів – вони стояли у Ван Екових садах за мольбертами.
Еліс пожила якийсь часу них, але врешті‑решт вони з тер’єром вирішили втекти подалі від міста і його пліток. Пологи мали відбутися в Гендріксовому будиночку біля озера, а люди казали, що Еліс досягла сумнівних успіхів на своїх уроках співу. Бреккер лише радів, що не живе по сусідству.
– Гарна робота, – похвалив Каз, коли Пім відзвітував. Він не думав, що хлопець має особливий талант до збирання інформації.
– Це Роедер написав звіт, – зізнався Пім. – Гадаю, він націлився на місце твого нового павука.
– Мені не потрібен новий павук, – відрубав Каз.
Пім здвигнув плечима.
– Мари немає. Люди пліткують.
Каз відпустив Аніку та Піма й довго сидів у тиші кабінету. Він майже не спав кілька минулих тижнів. Мало не половину життя він чекав, поки ця мить стане реальністю, і боявся, що, якщо дозволить собі поспати, усе може зникнути. Пекка Роллінз утік із міста й не повернувся. Казали, що він ховається зі своїм сином у заміському будинку, цілодобово оточеному озброєними людьми. Зважаючи на карантин у «Смарагдовому палаці», «Каельському принцові» та «Крамничці солодощів» і те, що господаря не було поруч, щоб налагодити справи, бізнес Пекки Роллінза опинився на межі банкрутства. Десятицентові Леви почали задумуватися про заколот. Їхній бос зник, а через справу, яку він вів із Ван Еком, вони мали вигляд не кращий, ніж посіпаки багатія. Могли так само бути і міською вартою.
«Цеглинка за цеглинкою». Кінець кінцем Роллінз випорпається з‑під уламків. Каз мусить бути готовим до цього.
У двері постукали. Єдина проблема кабінету на першому поверсі – набагато вірогідніше, що тебе турбуватимуть люди.
– Надійшов лист, – повідомила Аніка й кинула його на стіл. – Схоже, ти не гаєш часу, Бреккере, – зауважила вона, посміхаючись.
Каз багатозначно дозволив своєму погляду ковзнути на двері. Йому нецікаво було дивитися, як Аніка кліпає своїми світлими віями.
– Гаразд, – зрозуміла дівчина і зникла, зачинивши за собою двері.
Каз подивився на лист проти світла. Печатку з блакитного сургучу прикрашав золотий двоголовий орел. Хлопець розрізав конверт, прочитав лист і спалив усе разом. Потім написав власну записку й запечатав її чорним сургучем.
Каз знав, що Інеж залишалася у Вілановому будинку. Час від часу він знаходив на столі нерозбірливу записку – крихти інформації про Пекку чи справи в Ратуші – і знав, що вона побувала в його кабінеті. Каз ковзнув у пальто, прихопив капелюх і ціпок і запхав папірець у кишеню. Він міг би знайти посильного, але хотів доставити цю записку власноруч.
Бреккер стрімко пройшов повз Аніку та Піма, виходячи з Рейки.
– Повернуся за годину, – кинув він, – і краще мені не бачити, що ви, ледацюги, досі гаєте тут час.
– У клубі навряд чи хтось є, – пояснив Пім. – Туристи занадто бояться чуми.
– То підіть до пансіонів, де налякані простаки перечікують паніку. Продемонструйте їм, що здорові, як бики. Переконайте їх, що щойно непогано зіграли в «Ожину на трьох» у «Воронячому клубі». Якщо це не спрацює, тягніть свої дупи до гаваней і привабте кілька простаків з‑поміж робітників на човнах.
– Я щойно повернувся зі зміни, – запротестував хлопець.
Каз надів капелюх на голову і пробігся великим пальцем по крисах.
– Я не питав.

Він зрізав шлях на схід через місто. Казові хотілося зробити гак, аби лише на власні очі побачити, що відбувається в Західній Клепці. Через шуанську атаку і спалах чуми будинки задоволень майже збезлюдніли. На кількох вулицях звели барикади, щоб посилити карантин навколо «Крамнички солодощів» і «Звіринця». Подейкували, що цього місяця Гелін Ван Уден не покриє навіть витрат на оренду. Яка халепа!
Трапові човни не курсували, тож Казові довелося піти до фінансового району пішки. Прокладаючи собі шлях уздовж невеличкого порожнього каналу, він помітив, що від води здіймається густий туман. Уже за кілька кроків він став таким щільним, що Каз майже нічого не бачив. Мокрий і вологий туман чіплявся до пальта й абсолютно не пасував до цього теплого весняного дня. Бреккер зупинився на невисокому містку, що перетинав канал, і чекав, приготувавши ціпок. За мить ліворуч від нього з’явилося три постаті в каптурах. Ще три з’явилися праворуч. Попри відсутність вітру, їхні сині мантії хвилями розвівалися в повітрі. Щодо цього Каз мав рацію, але їхні маски не були зіткані з імли. Натомість справжня Рада Потоків – чи ті, хто надзвичайно вдало нею прикидався, – мала на обличчях щось, що створювало враження, наче дивишся в нічне зоряне небо. Чудовий ефект.
– Казе Бреккере, – озвався Плинороб, що йшов на чолі групи. – Де Кувей Юл‑Бо?
– Помер і зник назавжди. Перетворився на попіл на Баржі Женця.
– Де справжній Кувей Юл‑Бо?
Каз здвигнув плечима.
– Повна церква людей бачила, як його застрелили. Медик засвідчив його смерть. Більше нічим не можу вам допомогти.
– Ти не хочеш нажити собі такого ворога, як Рада Потоків, юначе. Жоден із твоїх кораблів більше ніколи не випливе з порту. Ми затопимо П’яту Гавань.
– Та будь ласка. Я більше не володію часткою в П’ятій Гавані. Якщо ви хочете зупинити мої вантажі, вам доведеться зупиняти всі кораблі, що припливатимуть до гавані чи вирушатимуть із неї. Я не крамар. Я не винаймаю кораблі й не реєструю торговельні декларації. Я – злодій і контрабандист. Спробуйте мене схопити, і виявиться, що ви намагаєтеся схопити повітря.
– Чи відомо тобі, як легко потонути? – поцікавився Плинороб. Він підвів руку. – Це може статися будь‑де.
Каз раптом відчув, як легені наповнилися водою. Він закашлявся, виплюнув морську воду і склався навпіл, хапаючи ротом повітря.
– Скажи нам те, що ми хочемо знати, – наказав Плинороб.
Каз уривчасто вдихнув.
– Я не знаю, де Кувей Юл‑Бо. Можете втопити мене просто на цьому місці, але нічого не зміниться.
– Тоді ми, мабуть, знайдемо твоїх друзів і втопимо їх у їхніх ліжках.
Каз закашлявся і знову сплюнув.
– І, мабуть, виявиться, що вежі‑обеліски потрапили під карантин. – Рада Потоків неспокійно засіпалася, туман рухався разом із ними. – Це я увімкнув сирени. Я створив цю чуму, і я її контролюю.
– Це блеф, – озвався Плинороб; його рукави мерехтіли в тумані.
– Перевірте мене. Я поширю хворобу навколо кожної вашої вежі. Вони стануть епіцентрами епідемії. Гадаєте, Торговельна Рада вас не закриє? Не вимагатиме від вас нарешті назватися? Імовірно, вони зрадіють вибаченням.
– Вони не наважаться. Якби не ми, ця країна пішла б на дно.
– Вони не матимуть вибору. Публіка закликатиме до дії. Вони спалять вежі до пня.
– Потворний хлопець.
– Кеттердам складається з потвор. Просто так сталося, що в мене найдовші зуби.
– Таємниця юрди парем не повинна ніколи відкритися світові. Інакше жоден Гриша більше ніколи не буде в безпеці. Ані тут, ані в іншому місці.
– Тоді вам пощастило, що вона померла разом із тим бідолашним шуанським дитям.
– Ми не пробачимо цього, Казе Бреккере. Одного дня ти пошкодуєш про свою зухвалість.
– Знаєте, що? – озвався Каз. – Коли цей день настане, позначте його в календарях. Думаю, чимало людей захочуть влаштувати гучну вечірку.
Постаті стали зникати, а коли туман нарешті розсіявся, Каз не побачив і сліду від Ради Потоків.
Він похитав головою й рушив уздовж каналу. У Кеттердамі траплялися надзвичайні речі. Він ніколи не дозволяв тобі занудьгувати. Можна було не сумніватися, що Рада Потоків захоче від нього чогось у майбутньому і Казові доведеться їм це дати.
А зараз у нього були незакінчені справи.

44. Інеж

неж не думала, що зможе дістатися сходами до ліжка. Як їй вдалося провести стільки годин за вечерею з Джаспером та Віланом?
Подаючи тієї ночі на стіл, кухарка весь час вибачалася. Вона досі не могла купити на базарі якісних свіжих продуктів, адже люди боялися приїжджати до міста. Вони щодуху намагалися підбадьорити її й набивали животи сиром і цибульним пирогом, а потім, сидячи на підлозі музичної кімнати, з’їли просочене медом печиво. Віланова мати рано лягла спати. Схоже, що вона помаленьку знову ставала собою, але Інеж підозрювала, що це буде довгий шлях.
Вілан грав на піаніно, а Джаспер співав найбільш сороміцьку з усіх матроських пісень, які доводилося чути Інеж. Вона страшенно сумувала за Ніною. Листів не було, і Мара могла лише сподіватися, що її подруга дісталася до Фієрди неушкодженою і знайшла серед криги такий‑сякий спокій. Коли Інеж нарешті матиме свій корабель, вона, мабуть, спершу вирушить до Равки. Можна поплисти всередині материка до Ос Альти, спробувати відшукати свою родину на одному зі старих шляхів, якими вони колись подорожували, знову побачитися з Ніною. Одного дня.
Інеж вирішила ночувати у Вілановому будинку й повернулася до Рейки, лише аби забрати свої небагаті пожитки. Тепер, коли її контракт було виплачено, а банківський рахунок був повний аж по вінця, дівчина не була певна, де саме їй місце. Вона почала шукати корабель із важкою гарматою й користувалася своїми знаннями міських таємниць, щоб назбирати інформацію, що, як сподівалася Мара, виведе її на работорговців, які ведуть свої справи в керчинських портах. Навички, які вона здобула, бувши Марою, гарно їй послужили, але цієї ночі хотілося споглядати лише сновидіння.
Інеж вилізла сходами нагору, заповзла до свого надзвичайно зручного ліжка і, лише потягнувшись, щоб вимкнути світло, помітила записку – запечатаного листа, написаного кострубатим Казовим почерком. «На світанку. П’ята Гавань».
Звичайно, йому вдалося потрапити до замкненого будинку повз прислугу і трьох дурнів, які, співаючи, рвали пельки. Інеж вважала, що так було чесно. Вона приходила і йшла з Рейки, прослизала всередину й вислизала назовні через вікна та двері, залишаючи Казові клаптики інформації, коли їй було потрібно. Вона могла б просто постукати у двері його кабінету, але так було легше.
Каз змінився. Сітка. Виплата її контракту. Інеж досі могла відчути легеньке торкання його вуст до своєї шкіри й те, як незграбно його голі руки поралися з вузлами на перев’язках. Вона побачила майже непомітний спалах того, яким Каз міг бути, якби дозволив це собі. Дівчина не могла спокійно дивитися, як він знову одягається в броню, знову застібає свої бездоганні костюми та прохолодні манери. Вона не слухатиме, як він скаже, що Льодовий Двір і все, що сталося після нього, було просто черговою роботою, черговою перемогою, черговою перевагою, якою слід скористатися.
Але Інеж не ігноруватиме його записку. Настав час закінчити те, що навіть не мало нагоди початися. Вона повідомить йому все, що чула про Пекку, запропонує розповісти про деякі свої маршрути та схованки Роедеру. Усе скінчиться. Інеж вимкнула світло, і минуло чимало часу, перш ніж вона заснула, стискаючи записку в руці.

Наступного ранку було важко змусити себе піднятися з ліжка. Протягом минулих трьох тижнів у Інеж з’явилися погані звички: спати, коли заманеться, їсти, коли закортить. Ніна могла нею пишатися. Життя у Вілановому будинку нагадувало дівчині якийсь чарівний світ. Вона бувала в маєтку раніше, коли вони з Казом поцупили Де Каппеля, і ще раз, перед роботою в Солодкій Жилі. Але одна річ бути в будинку злодієм, і зовсім інша – гостем. Інеж помітила, що знічується від задоволення, що на неї хтось чекає, та все ж здавалося, що Ван Еків персонал радіє їхній присутності в будинку. Може, вони боялися, що Вілан закриє маєток і всі вони втратять роботу. А може, вважали, що хлопчик заслужив на дрібку доброти.
Одна з покоївок залишила біля ліжка лазурову сукню та маленьку пару підбитих хутром черевичків. У глечику біля умивальника була гаряча вода, а в скляній вазі стояли свіжі троянди. Інеж умилася, розчесала волосся, знову заплела косу, потім одягнулася й тихенько вийшла з будинку – через парадні двері й так далі.
Крокуючи до гавані, вона не знімала каптур і рухалася нечутно. Вулиці й досі здебільшого залишалися порожніми, особливо о такій ранній порі, але Інеж знала, що не можна втрачати пильності. Пекка Роллінз зник. Ван Ек сидів у в’язниці. Але, працювала вона на Покидьків чи ні, поки Каз матиме ворогів, вона їх теж матиме.
Він стояв на причалі та вдивлявся у воду. Чорне пальто ідеально лежало на плечах, солоний вітер із моря куйовдив чорні хвилі Казового волосся.
Інеж знала, що не мусить повідомляти про себе, тому зупинилася біля нього, роздивляючись човни в доках. Схоже було, що кілька суден припливли сьогодні вранці. Мабуть, місто поверталося до звичного ритму життя.
– Як справи в будинку? – поцікавився нарешті Бреккер.
– Безтурботно, – зізналася дівчина. – Я від цього стаю ледащою. – На коротеньку мить Інеж замислилася, чи може Каз заздрити цьому комфорту, чи він для нього просто чужий. Чи дозволить він собі колись відпочити? Поспати? Засидітися за вечерею? Вона ніколи не дізнається.
– Я чув, що Вілан дозволяє Джасперові грати на ринках.
– Дуже обачно й надзвичайно крихітними сумами. Вілан сподівається скерувати його любов до ризику в продуктивному напрямі.
– Це може спрацювати блискуче, а може закінчитися цілковитою катастрофою, але саме так Джаспер і полюбляє працювати. Принаймні шанси кращі, ніж у будь‑якій гральній залі.
– Вілан погодився лише після того, як Джаспер пообіцяв стати до навчання у Творця. Гадаю, вони знайдуть йому вчителя. Можливо, для цього знадобиться вирушити до Равки.
Каз задер голову, спостерігаючи, як над ними літає чайка, широко розкинувши крила.
– Скажи Джасперові, що його бракує. У Рейці.
Інеж вигнула брову.
– У Рейці? – Почути це від Каза було так само приємно, як отримати букет квітів чи щирі обійми, і для Джаспера це вартуватиме цілого світу.
Якась частина її хотіла розтягнути цю мить, побути поруч із ним трохи довше, послухати його хрипкий гаркавий голос або просто постояти там у невимушеній тиші, як вони робили безліч разів раніше. Він так довго був цілим її світом. Натомість Інеж сказала:
– Як ідуть справи, Казе? Ти ж не міг так швидко запланувати нову роботу?
– Ось, – відповів він, простягаючи їй підзорну трубу. Інеж збентежено помітила, що він не вдягнув рукавички, й обережно забрала в нього трубу.
Дівчина притиснула підзорну трубу до ока й оглянула гавань.
– Я не знаю, що шукаю.
– Двадцять другий причал.
Інеж налаштувала лінзу й оглянула доки. Там, на тому ж причалі, звідки вони вирушили до Льодового Двору, стояв невеличкий військовий корабель, блискучий, з ідеальними пропорціями і випущеними гарматами; на грот‑щоглі майорів жорсткий прапор із трьома керчинськими рибами. На борту корабля вишуканими білими літерами було виведено «Мара».
Серце Інеж нерівно загупало. Цього не могло бути.
– Це не...
– Він твій, – повідомив Каз. – Я попросив Шпехта допомогти тобі найняти екіпаж. Якщо ти захочеш мати іншого першого помічника, він...
– Казе...
– Вілан продав мені його за гарну ціну. У флотилії його батька чимало дорогих кораблів, але цей... Цей пасує тобі. – Він перевів погляд на свої черевики. – Причал теж належить тобі. Він завжди буде там, коли... якщо ти захочеш повернутися.
Інеж не могла промовити жодного слова. Її серце здавалося переповненим, наче пересохле річище струмка, не готове до такого дощу.
– Не знаю, що й сказати.
Кисть його голої руки стиснула воронячу голову на ціпку. Видовище було таким дивним, що Інеж не могла відвести від нього очей.
– Скажи, що повернешся.
– Я ще не завершила справу Кеттердамі. – Вона й сама не знала, що так думає, поки не промовила цього вголос.
Каз кинув на неї швидкий погляд.
– Я думав, ти хочеш полювати на работорговців.
– Хочу. І мені потрібна твоя допомога. – Інеж облизала губи і відчула на них смак океану. Її життя було низкою неможливих миттєвостей, то чому б не попросити тепер чогось неможливого? – Справа не лише в работорговцях, але й у звідниках, клієнтах, босах із Бочки та політиках. Справа у всіх, хто заплющує очі на страждання, якщо можна заробити грошенят.
– Я – бос із Бочки.
– Ти ніколи б нікого не продав, Казе. І тобі краще за інших відомо, що ти не просто черговий бос, що нашкрябує собі кращий прибуток.
– Боси, політики, клієнти, – задумався він. – Це мало не половина мешканців Кеттердама, і ти хочеш із ними всіма боротися.
– Чому ні? – запитала Інеж. – На морі та в місті. Один за одним.
– Цеглинка за цеглинкою, – погодився хлопець. Потім він коротко похитав головою, наче відганяючи цю ідею. – Я не народився героєм, Маро. Ти вже мала це зрозуміти. Ти хочеш, щоб я був кращою людиною, хорошою людиною. Я...
– Цьому місту не потрібна хороша людина. Йому потрібен ти.
– Інеж...
– Скільки разів ти казав мені, що ти чудовисько? То будь чудовиськом. Будь тим, чого вони всі бояться, коли заплющують уночі очі. Ми не полюватимемо на всі банди. Ми не зачинятимемо будинки, які чесно поводяться зі своїми працівниками. Ми полюватимемо на таких жінок, як Цьоця Гелін, на таких чоловіків, як Пекка Роллінз. – Вона помовчала. – А ще подумай про це так: ти позбуватимешся конкурентів.
Каз видав якийсь звук, що майже скидався на сміх.
Одна з його рук балансувала на маківці ціпка. Інша відпочивала збоку, поруч з Інеж. Їй варто було лише трішечки поворухнутися, і вони торкнуться одне одного. Він був так близько. Він був далі, ніж вона могла дотягнутися.
Інеж обережно дозволила кісточкам своїх пальців торкнутися до його руки – легесенький дотик, пташине пір’ячко. Каз заціпенів, але не відсахнувся.
– Я не готова відмовитися від цього міста, Казе. Я думаю, воно варте порятунку. – «Я думаю, ти вартий порятунку».
Колись вони стояли на палубі корабля і вона чекала, так само як тепер. Тоді він не озвався, не озивався й зараз. Інеж відчула, як він вислизає, як його затягує нижче, до підводної течії, яка відноситиме його далі й далі від берега. Інеж розуміла страждання і знала, що не може піти за ним туди, якщо не хоче теж потонути.
Там, на Чорному Серпанку, він казав їй, що вони боролися б разом за свій шлях на волю. «Витягнули б ножі, заблищали б наші пістолі. Тому що саме це ми робимо». Інеж битиметься за нього, але вона не може його зцілити. І не марнуватиме своє життя на спроби.
Дівчина відчула, як кісточки його пальців ковзнули повз її. А потім його рука опинилася в її руці, його долоня притиснулася до її власної. Каз затремтів і повільно переплів їхні пальці.
Вони довго стояли там, узявшись за руки і вдивляючись у сіру широчінь неба.
За кілька причалів від «Мари» пришвартувався равканський корабель із двоголовим орлом Ланцових – мабуть, на ньому припливли туристи або іммігранти в пошуках роботи. Світ змінився. Світ жив далі.
– Казе, – запитала раптом Інеж, – чому ворони?
– Ворон і кубок? Мабуть, тому, що ворони – сміттярі. Вони прибирають падаль.
– Я не мала на увазі татуювання Покидьків. Воно таке ж старе, як сама банда. Чому ти обрав їх? Твій ціпок. «Воронячий клуб». Ти міг би вибрати собі новий символ, вигадати новий міф.
Казові очі кольору гіркої кави невідривно стежили за небокраєм, і сонце, що сходило над ним, пофарбувало їх у блідо‑золотий.
– Ворони пам’ятають людські обличчя. Вони пам’ятають людей, які їх годують, які добре до них ставляться. І тих, хто погано ставиться, теж пам’ятають.
– Справді?
Він повільно кивнув.
– Вони не забувають. Розповідають одне одному, за ким доглядати, а кого остерігатися, – сказав Бреккер, показуючи на гавань воронячою головою на своєму ціпку, – подивись.
Інеж підняла підзорну трубу і знову вдивилася в гавань, де з корабля спускалися пасажири, але картинка була нечіткою. Дівчина неохоче відпустила Казову руку. Його дотик здавався обіцянкою, і їй не хотілося відпускати його. Вона налаштувала лінзи й помітила дві постаті, що спускалися трапом. Їхні кроки були граціозні, постави – прямі, мов леза ножів. Ці двоє рухалися, як сулійські акробати.
Мара різко ковтнула повітря. Кожна її клітинка сфокусувалася, наче лінзи підзорної труби. Мозок відмовлявся повірити побаченому. Це не могло бути реальним. Це була ілюзія, хибне відображення, обман, створений райдужним склом. Ось вона знову вдихне – і зображення розпадеться на шматки.
Інеж потягнулася до Казового рукава. Вона ось‑ось впаде. Хлопець обійняв її, підтримуючи.
Її свідомість розкололася. Одна половина помічала його голі пальці на своєму рукаві, його розширені зіниці, те, як його тіло обхопило її власне. Друга половина досі намагалася осягнути побачене.
Його темні брови зібралися в єдину лінію.
– Я не був упевнений. Мені не слід було...
Вона майже не чула його через гупання свого серця.
– Як? – витиснула із себе Інеж. Голос був грубим і сухим від невиплаканих сліз. – Як ти їх знайшов?
– Послуга Штурмгонда. Він розіслав шпигунів. Це було частиною нашої угоди. Якщо це не було помилкою...
– Ні, – заперечила Інеж, і з очей нарешті полилися сльози. – Це не було помилкою.
– Звісно ж, якби під час завдання щось пішло не так, вони припливли б і знайшли тут твій труп.
Інеж задихнулася від сміху.
– Просто дай мені цим насолодитися. – Дівчина випросталася, повернувши собі рівновагу. Невже вона справді думала, що світ не змінився? Якою ж дурепою вона була! Світ складається з див, несподіваних землетрусів, штормів, що налітають нізвідки й можуть змінити обриси континенту. Хлопець поруч із нею. Майбутнє попереду. Усе було можливим.
Тепер Інеж затремтіла, затиснувши долонями вуста, і спостерігала, як вони рухалися доком до набережної. Вона кинулася вперед, а потім повернулася до Каза.
– Ходімо зі мною, – запропонувала. – Ходімо зустрінемо їх.
Каз кивнув, наче збираючись із силами, і знову стиснув пальці на ціпку.
– Зачекай, – попросив він. Його обпечений голос здавався хрипкішим, ніж зазвичай. – Краватка рівно зав’язана?
Інеж засміялася, і каптур впав із волосся.
– Це сміх, – пробурмотів Каз, але дівчина вже бігла набережною, ледве торкаючись ногами землі.
– Мамо! – гукнула вона. – Тату!
Інеж бачила, як вони обернулися, бачила, як мама схопилася за батькову руку. Вони побігли назустріч доньці.
Серце Інеж перетворилося на річку, що несла дівчину у відкрите море.

45. Пекка

екка сидів у вітальні свого заміського будинку, визираючи на вулицю крізь білу мереживну фіранку. Каельське мереживо. Імпортоване з Марох Ґлена. Пекка не шкодував грошей, вилизуючи цей дім. Він збудував його з нуля, визначаючи розміри всіх кімнат, ретельно вибираючи лак для підлоги, кожен світильник і меблі. «Смарагдовий палац» був його неабиякою гордістю, «Каельський принц» – діамантом у короні його імперії, свідченням розкоші та стилю, прикрашеним із найпоказнішою пишністю в Бочці. Але тут був його дім, його фортеця. Кожна дрібниця нагадувала про респектабельність, процвітання й міць.
Пекка почувався тут у безпеці, у безпеці разом зі своїм сином та охоронцями, яким він так щедро платив. Утім, він відійшов від вікна. Краще не давати жодних шансів. Там було чимало місць, де міг заховатися вправний стрілець. Можливо, йому варто зрубати берези, що ростуть уздовж газону.
Роллінз намагався зрозуміти, куди його завело життя. Місяць тому він був багатієм, чоловіком, з яким рахувалися, королем. А тепер?
Він міцніше приснув до себе сина й погладив його руде волосся. Хлопчик крутився в нього на колінах.
– Я хочу піти погратися! – сказав Альбі, зістрибуючи з Печчиних колін, не виймаючи з рота великого пальця і притискаючи до себе маленького м’якого лева – одного з багатьох, яких він мав. Пекка ледве міг дивитися на цю іграшку. Каз Бреккер блефував, а він повірив.
Але було й дещо гірше. Бреккер оселився в його голові. Пекка не міг відігнати думку про свого хлопчика, свого досконалого хлопчика, похованого під грудками землі; він кликав його, просився до батька, а Пекка не міг прийти і врятувати сина. Часом його син плакав десь у полях, а він не знав, де копати. Часом сам Пекка лежав у могилі, паралізований землею, яку кидали на нього – спочатку вона легко стукотіла, мов дощ, а потім важкі грудки набивалися в рот і крали з грудей повітря. Він чув, як угорі над ним сміються люди: хлопчики, дівчатка, жінки й чоловіки. На тлі синього сутінкового неба вони були силуетами, їхні обличчя губилися в затінку, але він знав, хто ці люди. Усі, кого він обдурив, ошукав, убив. Усі нещасні ридання, які він приніс у жертву, видряпуючись угору кар’єрними сходами. Він досі не міг пригадати ім’я Бреккерового брата. Як же його звали?
Пекка був Якобом Герцуном; він одягав тисячі різних облич. Але Каз Бреккер знайшов його. Він прийшов, аби помститися. Якщо один із цих дурнів зміг його знайти, чому б це не вдалося іншому чи ще якомусь? Скільки людей вишикуються в чергу, аби кинути на нього наступну лопату багнюки?
Зробити вибір, навіть найпростіший, стало складно. Яку краватку вдягнути? Що замовити на вечерю. Він сумнівався в собі. Пекка ніколи раніше в собі не сумнівався. Він почав життя ніким. Каменярем із Мандрівного Острова, кремезним хлопцем, якого цінували лише через міцну спину, юність і спроможність лупати кайлом та носити купи каміння. Але він хитрістю потрапив на корабель, що плив до Кеттердама, і заробив свою репутацію власними кулаками. Він був боксером, викидайлом, найжахливішим мурмилом у бандах. Він вижив завдяки тому, що був наймудрішим, найрозсудливішим, тому що нікому не вдалося зламати його волю до життя. А тепер йому хотілося лише сидіти всередині, пити віскі й дивитися, як рухаються стелею тіні. Будь‑що інше сповнювало його жахливої втоми.
А потім одного ранку він прокинувся під яскравим емалево‑синім небом. У повітрі лунали пташині співи. Пекка відчував аромат близького літа, справжню спеку в повітрі й те, як достигають у садку фрукти.
Він одягнувся. Поснідав. Провів ранок у полях, працюючи під вранішнім сонцем і граючись з Альбі. Коли стало занадто спекотно, вони всілися на широкому ґанку і випили по склянці холодного лимонаду. Потім Пекка повернувся в будинок і нарешті взявся за папери й рахунки, що стосами висилися на столі.
У «Смарагдовому палаці» та «Каельському принці» справи були кричущі. Намагаючись запобігти хворобі, місто закрило їх: на вікнах і дверях намалювали лиховісні чорні «X», що позначали місця, де спалахнула епідемія. Новини з Кеттердама повідомляли, що чума була хибною тривогою, якісь дивні грибки чи віруси швидко вражали, але виявилися нешкідливими. Офіційні представники міста висловлювали обережний оптимізм.
Пекка перевірив баланси. З часом обидві гральних зали можна буде врятувати. Протягом року він зазнаватиме збитків, але, коли все заспокоїться, він заново побілить будівлі, дасть їм нові імена й повернеться до справ. «Крамничку солодощів» йому, напевно, доведеться закрити. Жоден чоловік не зніматиме штанів, якщо замість винагороди може підхопити чуму, особливо коли стільки інших розважальних закладів прагнутимуть його задовільнити. Не пощастило. Але невдачі вже траплялися раніше. Він мав непогане джерело «контрактників», які працюватимуть майже задурно. Він досі залишався Пеккою Роллінзом, королем Бочки. А якщо хтось із тих маленьких мерзотників, що тиняються вулицями, про це забув, він йому радо нагадає.
Поки Пекка впорався із сортуванням цілої купи листів і новин, настала ніч. Чоловік потягнувся, допив рештки свого віскі й подивився на Альбі, який міцно спав, затиснувши під підборіддям того клятого маленького лева. Пекка побажав на добраніч вартовим, що чатували навколо синової спальні, а потім пішов собі коридором.
– Уже лягаєте, босе? – запитав Дауті. Він і ще один велетень вибивайло охороняли Печчин маєток уночі; Роллінз знав, що цим людям можна довіряти.
– Лягаю, Дауті. І це буде спокійна ніч.
Забираючись до ліжка, Пекка знав, що цієї ночі йому не снитиметься синів плач чи темний хор людей, який, регочучи, височітиме над ним. Сьогодні йому насниться Мандрівний Острів, його просторі зелені поля й тумани, що огортають гори. Вранці він прокинеться свіжим і відновленим, готовим узятися до роботи й повернути собі свій трон.
Натомість він прокинувся від того, що на груди тиснув тяжкий камінь. Спершу він подумав про могилу, про землю, яка тисне на нього своєю вагою, а потім повернувся до тями. У спальні було темно, а на ньому хтось сидів. Пекка задихнувся і спробував виборсатися з простирадл, але відчув на собі пару колін та ліктів і жало леза, що притискалося до шиї.
– Я вб’ю тебе, – прохрипів Пекка.
– Ти вже намагався. – Жіночий голос... ні, дівочий.
Чоловік розтулив рота, щоб покликати охорону.
Дівчина уколола Пекку ножем у шию. Під комірець потекла кров, і Роллінз засичав.
– Закричиш – і я пришпилю твою шию до подушки цим ножем.
– Чого ти хочеш?
– Ти любиш життя, Роллінзе? – Коли він не відповів, дівчина знову вколола його. – Я поставила тобі запитання. Ти любиш життя?
– Як ти пройшла повз моїх охоронців?
– Ти називаєш їх охоронцями?
– Ти вбила їх?
– Не завдала собі клопоту.
– На єдиному відчиненому вікні є ґрати. Це...
– Я – Мара, Роллінзе. Невже ти гадаєш, що ґрати можуть мене зупинити?
Бреккерове сулійське дівчисько. Пекка прокляв гроші, які витратив на ту равканську найманку.
– То Бреккер відправив тебе принести звістку? – поцікавився він.
– У мене для тебе є власна звістка.
– Скажи мені, яку угоду ти уклала з Бреккером. Хай би скільки він тобі платив, я подвою цю суму.
– Ш‑ш‑ш, – заспокоїла його дівчина, тиснучи своїми колінами. Пекка відчув, як затріщало щось у плечі. – Я розбризкала мізки чарівної Дуняші по кеттердамській бруківці. Уяви, що я можу зробити з тобою.
– Чому б тобі не вбити мене просто зараз і не гаяти час на погрози? – Його не налякає, що якась дівка зі «Звіринця» прослизнула сюди.
– Смерть – це дар, на який ти поки що не заслуговуєш.
– Ти...
Вона запхала щось йому до рота.
– Тепер можеш кричати, – проспівала дівчина. Вона відтягнула тканину його нічної сорочки, і ніж увіп’явся чоловікові в груди. Він закричав через кляп, намагаючись скинути її.
– А тепер обережніше, – попередила Мара. – Ти не захочеш, щоб моя рука зіслизнула.
Пекка змусив себе завмерти. Він збагнув, як давно не відчував справжнього болю. Роками ніхто не наважувався здійняти на нього руку.
– Так уже краще.
Вона легенько відкинулася назад, наче хотіла оглянути зроблене. Пекка засапано глипнув униз, але нічого не побачив. Його накрило хвилею нудоти.
– Це був перший поріз, Роллінзе. Якщо ти ще колись подумаєш про те, щоб повернутися до Кеттердама, ми зустрінемося знову, і я зможу зробити другий.
Вона повернула на місце нічну сорочку, легенько поплескала його і зникла. Пекка не чув, як дівчина пішла, лише відчув, що її вага більше не тисне на груди. Він вирвав із рота ганчірку й перекотився на бік, намацуючи лампу. Кімнату залило світло – туалетний столик, дзеркало, умивальник. Там нікого не було.
Чоловік кинувся до вікна. Воно було зачинене, ґрати залишалися на місці. У тому місці, де дівчина попрацювала ножем, пекло вогнем.
Пекка підійшов до туалетного столика й задер свою просяклу кров’ю нічну сорочку. Дівчина зробила точний розтин, прямісінько над серцем. З нього густими поштовхами цідилася кров. «Це був перший поріз». У горлі зібралася жовч.
«Усі Святі та їхні матері, – подумав Пекка. – Вона збирається вирізати мені серце з грудей».
Пекка подумав про Дуняшу, одну з найобдарованіших убивць на цілому світі, створіння без совісті й жалю, а Мара перемогла її. Може, вона і справді не зовсім людина.
«Альбі».
Він вилетів із дверей до коридору повз вартових, що досі стояли на своїх постах. Вони привернули Печчину уяву своїми приголомшеними виразами облич, але він пробіг повз охорону й кинувся коридором до дверей синової кімнати. «Будь ласка, – благав Пекка мовчки, – будь ласка, будь ласка, будь ласка».
Він розчахнув двері. Світло з коридору полилося на ліжко. Альбі міцно спав, скрутившись калачиком і запхавши великого пальця до рота. Пекка сперся на одвірок, слабкий від полегшення, притискаючи нічну сорочку до закривавлених грудей. Аж тоді він помітив іграшку, яку його син стискав у обіймах. Левеня зникло. Його місце зайняв чорнокрилий ворон.
Пекка напружився, наче побачив, що його син спить, поклавши голову на павука з волохатими лапами.
Він обережно причинив двері і стрімко покрокував назад коридором.
– Витягніть Шея й Герріґана з ліжок, – наказав вартовим.
– Що сталося? – поцікавився Дауті. – Може, я покличу медика?
– Накажи їм спакувати наші речі. І збери всю готівку, яка в нас є.
– Куди ми їдемо?
– Подалі звідси.
Роллінз хряснув дверима своєї спальні. Він повернувся до вікна й ще раз оглянув ґрати. Досі тверді. Досі зачинені. Він побачив своє відображення в мерехтінні чорного вікна й не впізнав себе. Хто такий цей лисіючий чолов’яга з переляканими очима? Були часи, коли він зустрічав будь‑які погрози, задерши підборіддя і блискаючи зброєю. Що змінилося? Невже річ була лише в часі? «Ні, – збагнув він, – річ в успіху». Він звик до комфорту і виявив, що насолоджується ним.
Пекка сів перед дзеркалом і взявся витирати кров з грудей. Він пишався тим, що робив Кеттердам своїм. Установлював пастки, влаштовував пожежі, ставав черевиком на горло всім, хто кидав йому виклик, і пожинав плоди своєї зухвалості. Суперники здебільшого не вистояли, стали легкою здобиччю; він мало не чекав на поодинокі виклики, які дарували збудження. Він ламав Бочку, як йому заманеться, писав правила гри так, як подобалося йому, і переписував їх, якщо закортить.
Проблема була в тому, що істоти, які вижили у створеному ним місті, були цілком новими напастями: Бреккер, його королева Мара, його невеличка гнила групка головорізів. Безстрашна порода, безжальна, дика; вони більше прагнули помсти, ніж золота.
«Ти любиш життя, Роллінзе?»
Так, він любив життя, правду кажучи, страшенно любив і збирався прожити ще довгі роки.
Пекка рахуватиме свої гроші. Виховуватиме сина. Він знайде собі гарну жінку або двох, а може, й десять. І, можливо, о тихій порі він підніме келих за схожих на нього чоловіків, за товаришів у створеному власними руками нещасті, які допомогли звеличитися Бреккерові та його команді. Він співчутливо вип’є за них усіх, але здебільшого за тих бідолашних дурників, які ще не знають, яка на них чекає халепа.

Перелік персонажів

Адем Баян – учитель музики, найнятий Яном Ван Еком.
Адіті Гіліл – мати Джаспера Фахея.
Аліна Старкова (покійна) – Етерка Гриші (Заклинателька сонця); колишній керівник Другої армії.
Аніка – член банди Покидьків.
Аня (покійна) – Цілителька Гриші, працювала за контрактом на Радника Уда.
Бастіан – член банди Покидьків.
Бетьє – медсестра у Святій Гільді.
Бітл – член банди Покидьків.
Варіан – член банди Покидьків.
Вілан Ван Ек – син Яна Ван Ека.
Вуйко Фелікс – головний звідник будинку «Біла троянда».
Ганна Смеет – донька Корнеліса Смеета.
Гелін Ван Уден – власниця і головна звідниця у «Звіринці» («Будинку екзотики»); також відома як Павич.
Ґерріґан – член банди Десятицентових Левів.
Ґілз – заступник боса банди Чорних Вістер.
Ґорка – член банди Покидьків.
Давід Костюк – Творець Гриші (Твердун); член равканського Тріумвірату.
Дарклінґ – Етерець Гриші, справжнє ім’я невідоме. Також цим титулом нагороджували колишніх керівників Другої армії.
Дауті – член банди Десятицентових Левів.
Джаспер Фахей – член банди Покидьків; стрілець.
Джордан Рітвельд (покійний) – старший брат Каза Бреккера.
Дірікс (покійний) – член банди Покидьків.
Дуняша Лазарєва – найманка; також відома як Білий Клинок Амрат Єну.
Еамон – заступник боса банди Десятицентових Левів.
Еліс Ван Ек – друга дружина Яна Ван Ека.
Ельзінгер – член банди Чорних Вістер.
Еміль Ретвенко – Верескун Гриші, працював за контрактом у маєтку Радника Уда.
Еролл Аерт – член банди Десятицентових Левів.
Єллен Радмейкер – видатний крамар.
Женя Сафіна – Краяльниця Гриші; член равканського Тріумвірату.
Зоя Назяленскі – Верескун Гриші; член равканського Тріумвірату.
Інеж Ґхафа – член банди Покидьків; павук і збирач таємниць; також відома як Мара.
Каз Бреккер – заступник боса банди Покидьків; також відомий як Нечисторукий.
Карл Драйден – наймолодший член Торговельної Ради Керчу.
Кееґ – член банди Покидьків.
Кувей Юл‑Бо – Пекельник Гриші та шуанський дезертир; син Бо Юл‑Баюра.
Маззен – член банди Покидьків.
Марія Гендрікс – перша дружина Яна Ван Ека, мати Вілана Ван Ека.
Матаяс Гелвар – розжалуваний фієрданець‑дрюскелле.
Міґґсон – працівник Яна Ван Ека.
Міло – член банди Покидьків.
Натен Бореї – член Торговельної Ради Керчу.
Ніколаї Ланцов – король Равки.
Ніна Зенік – член банди Покидьків; Серцетлумачниця Гриші.
Оумен (покійний) – член банди Чорних Вістер.
Пекка Роллінз – керівник банди Десятицентових Левів.
Пер Гаскель – керівник банди Покидьків.
Пім – член банди Покидьків.
Пріор – працівник Яна Ван Ека.
Раске – вільнонайманий експерт із підривних робіт.
Роедер – член банди Покидьків.
Ротті – член банди Покидьків.
Рудий Фелікс – член банди Покидьків.
Сванн – член банди Покидьків.
Сееґер – член банди Покидьків.
Тамар Кір‑Батаар – Серцетлумачник Гриші; капітан особистої охорони короля Ніколаї.
Уд (покійний) – член Торговельної Ради Керчу.
Філіпп – член банди Десятицентових Левів.
Шай – член банди Десятицентових Левів.
Шпехт – член банди Покидьків; фальсифікатор і колишній офіцер воєнно‑морського флоту.
Штурмгонд – корсар і агент равканського уряду.
Ян Ван Ек – корабельний магнат і видатний крамар; член Торговельної Ради Керчу. Батько Вілана Ван Ека.
Ярл Брум – командир фієрданських дрюскелле.

Подяка

Джоанно Вольпе, також відома як Вовк, найвеселіший, найкрутіший, найрозумніший, найбільш терплячий агент у світі, дякую тобі за те, що ти залишаєшся моєю любою подругою і найзапеклішим прибічником. А також дякую всім у команді «Нью‑Ліф», особливо Джекі, Яйді, Майку, Кейтлін, Мії, Кріс, Гіларі, Даніеллі та Пойї «Тільки зірки» Шабазі, дякую, що залишаєтеся моїм агенством, родиною та армією. Я люблю вас, друзі.
Голлі Блек і Сара Різ Бреннан допомогли мені знайти серце цієї історії, коли я бачила лише її кістяк. Робін Вассерман, Сара Месле, Даніель Хосе Олдер і геніальний Морґан Фахей забезпечили мене неоціненними редакторськими відгуками. Рейчел, Робін і Флеш провели чимало годину моїх вітальні й садку, складаючи мені компанію. Емі Кауфман і Марі Лу – веселі та чарівні янголи‑воїни, які мирилися з безліччю безглуздих електронних листів від мене. Рейнбоу Рауелл походить з Ґрифіндору, але, гадаю, ми круті. Анна Грессер із легкістю та спокоєм упоралася з моїм розкладом і моїми божевільними забаганками. Ніна Дуґлас відстоювала мої книжки у Великій Британії та весь час змушувала мене сміятися. Ноа Вілер, дякую тобі, що залишалася в Кеттердамі трохи довше і бачилася зі мною (та нашою командою невдах) під час цієї пригоди.
Як завжди, я невиплатний боржник Кейті Гафар, моєї правої руки, мого генія‑чергового, яка позичила стільки часу та креативу мені й цим книжкам.
Щиро дякую моїй родині Макміллан: Джонові, Лаурі, Джин, Лоурен, Анґусові, Ліз, Голлі, Кейтлін, Калламові, Кетрін, Люсі, Кейті, Ейпріл, Маріель, Мелінді, Ейлін, Кей Бі, Річу (якому якимось чином удалося на цій обкладинці перевершити самого себе), усім працівникам відділу продажу, які заповнюють книжками полиці, та всім працівникам рекламного відділу, завдяки яким люди купують книжки. І особлива подяка неймовірній команді видавництва: Морґан, Бріттані, Мері, Еллісон і, зокрема, дивовижній Моллі Бруйєт, яка вклала стільки чарів у цю серію.
Дякую Стівену Кляйну, який підкинув мені думок про спритність рук і видатні ілюзії; дякую Анжелі Де Пейс, що допомогла мені похитрувати з хімічним довгоносиком і золотовмісною кислотою; дякую Джошеві Мінуто, який додав життя колективному обговоренню, коли настав час воскресити Кувея.
Лулу, дякую, що відкладала вихідні, зносила мій поганий настрій і дарувала мені півонії. Крістін, Семе, Емілі та Райяне, я щаслива, що ми родина. Усім кукурудзяного пирога!
Дякую усім читачам, бібліотекарям, блоґерам, буктьюберам, інстраґрамерам, мешканцям сайту booklr.com, письменникам‑фантастам, художникам, тим, хто вносить виправлення та складає плейлисти; дякую, що оживили світ Гриші на сторінках цих книжок. Я по‑справжньому вдячна.
І насамкінець. Якщо ви хочете допомогти зупинити торгівлю людьми і примусову працю в нашому світі, вам не потрібна шхуна і важка гармата. Сайт GAATW.org пропонує онлайн‑ресурси та інформацію про авторитетні організації, що радо вітатимуть вашу підтримку.

ШІСТКА ВОРОНІВ
КОРОЛІВСТВО ШАХРАЇВ

Кримінальний геній, що прагне помсти.
Стрілець, який не відмовиться від парі.
Дрюскеле, мисливець за відьмами.
Шпигунка, знана як Мара.
Серцетлумачниця, яка вижила в нетрях завдяки власним чарам.
Крамарик, що розуміється на вибухівці, але не вміє читати.

«Шістка воронів» і «Королівство шахраїв» – дві книжки, одна команда небезпечних покидьків, що намагається вижити у світі крутійства та облуди, у світі, де гроші воюють з магією. Герої різні, у кожного своє минуле і своя таємниця.
За шалені гроші «Шістка воронів» береться за смертельно небезпечне викрадення шуханського науковця з неприступної тюрми. Заради вигоди вони вдаються до афери й постають проти всього «Королівства шахраїв», щоб визначити долю магії у світі Гриша. Але кожний член команди мріє збагатитися заради благородної мети. Чи вдасться їм запобігти руйнації того світу, в якому вони живуть?..

Лі Бардуґо – авторка трилогії про орден Гриша, що стала бестселером The New York Times. Народилася в Єрусалимі, виросла в Лос‑Анджелесі. Закінчила Єльський університет. Займалася рекламою, журналістикою, візажем та спецефектами. Нині живе й пише в Голлівуді, де іноді можна почути виступи її гурту.

Кримінальний геній Каз зі своєю бандою провернули смертельно небезпечне викрадення і мали б уже ділити чималі бариші, але ж їм знову випало виборювати свої життя, адже тепер тільки лінивий не прагне вивідати таємницю небезпечного наркотику юрди парем власне, саме задля цього в Кеттердамі звідусіль зібралися могутні сили. Тож шістці покидьків знову доводиться ставати до боротьби, яка вирішить їхню долю і долю магії у світі Гриша.

Пригоди на всю котушку. Блискучі діалоги, розкішні описи. Бардуґо занурює нас у самісіньку глибину свого світу з яскравими барвами й фантастичними звуками. Якщо ви не будете обачними, книжка забере весь ваш час.

The New York Times 

«Гаррі Поттер» стикається з «Грою престолів» на тлі Європи XIX століття – саме за таких умов і розгортається ця оборудка.

Los Angeles Times